Chapadla ohně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Chapadla ohně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé rodině se vzpomínkou na tenerifská putování

© Ivona Březinová, 2022

Illustrations © Matyáš Namai, 2022

www.brezinova.cz

ISBN tištěné verze 978-80-00-06720-9

ISBN e-knihy 978-80-00-06729-2 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06730-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06728-5 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Nultý smysl

„Dámy a pánové, pod námi je pobřeží Portugalska a brzy opustíme evropský vzdušný prostor. Nyní nás čeká let nad Atlantikem. Nalézáme se ve výšce 9500 metrů a venkovní teplota je –42 °C. Ostrov Tenerife, kam bychom měli dorazit za dvě hodiny, hlásí příjemných 26 °C.“

Čtrnáctiletou Marianu po třech hodinách letu zmohl spánek. Hlášení z pilotní kabiny ji však trochu probralo.

„Dvacet šest stupňů… bezva,“ zamumlala spokojeně a zavrtěla se, aby našla pohodlnou polohu k pokračujícímu klimbání.

Jak pohnula hlavou, u kořínků ji zatahalo.

„Ležíš mi na vlasech,“ šťouchla do vedle sedícího Jonáše.

Nebo to není Jonáš?

„Tati, ty nakonec letíš s námi?“ mžourala překvapeně na postavu uvelebenou na sousedním sedadle.

„Spi, Mariano,“ ozval se šepot.

„To je dobře, že jsi tu taky,“ broukla spokojeně.

„Dámy a pánové, zůstaňte, prosím, na místech a zapněte si bezpečnostní pásy. Opěradla sedadel nechte ve vzpřímené poloze. Po dobu startu nepoužívejte mobilní telefony, děkujeme.“

Mariana se neklidně rozhlédla. Co to letuška hlásí? Jaký start?

„Je hrozná mlha,“ ozval se hlas zprava.

„A Las Palmas nepřijímá. Měli tam teroristický útok, takže všechny lety na Kanárské ostrovy odklánějí sem,“ přidal se hlas z levé strany.

„To není dobré. Zdejší letiště má jen jednu dráhu. A na řídicí věži pouhé dva dispečery. Bude tu šrumec, až se sem všichni navalí. Už abychom byli ve vzduchu.“

Marianě hovor nedával smysl. Copak nejsou ve vzduchu a nechystají se na přistání? Kolik je vlastně hodin? Navyklým pohybem chtěla nahmátnout displej, ale zápěstí bylo prázdné.

„Musíme dotankovat,“ uslyšela tátu. „V nádrži je deset tisíc litrů. Potřebujeme šestnáct tisíc.“

„Spíš víc,“ namítl kdosi. „Cíl je na hranici doletu plné nádrže. Dvacet tisíc litrů. Natankujte plnou, prosím. Platím kartou.“

Co to melou? pomyslela si Mariana a vyhlédla kulatým okýnkem do mléčného bíla.

„Letíme v mracích?“ zeptala se.

„Letíme?“ rozesmál se hlas. „To fakt ne.“

„Čekáme na start. Před námi jsou ještě asi tři letadla,“ vysvětlil jí tatínek.

„Kde vlastně jsme? A kam letíme?“ nechápala.

„Kde jsme? Přece na letišti Los Rodeos na Tenerife,“ usmál se táta. „A kam letíme? To…“

„Počkej,“ přerušila ho. „Takže jsme vážně přistáli? Myslela jsem, že jsme v mracích.“

„Taky jsme, Mariano,“ ujal se důležitě slova desetiletý kamarád Tim. „Zdejší letiště leží v nadmořské výšce 600 metrů a studený vzduch vanoucí od oceánu se tu sráží s tím horkým z pláží. Takže celý horský masív Tenerife je často zahalený oblaky.“

Mariana se po malém vševědovi roztrpčeně ohlédla. Neměla náladu poslouchat jeho moudra. Ale kamarádovo sedadlo zničehonic obsadil někdo jiný. Její rozpaky přerušilo hlášení.

„Tady řídicí věž. Blokujete startovací dráhu, Papa Alfa 1736. Rolujte na vedlejší pojezdovou ranvej spojovací dráhou C3. Let KLM 4805 čeká na povolení ke startu, až uvolníte prostor. Potvrďte, Papa Alfa 1736.“

„Alfa?“ povytáhla Mariana obočí. „Ta přece zůstala doma. I s Betou.“

„Tady Alfa 1736. Rozumím. Kde je spojovací dráha C3? Nic nevidím. Nevidím v té mlze na krok!“

„Asi jsme dráhu C3 minuli,“ povzdychl si táta vedle Mariany. „Zkus popojet ke spojce C4, Jonáši,“ křikl do mobilu.

Jonáši? Copak Jonáš umí pilotovat letadlo? vyděsila se Mariana. Je jen o rok starší než já!

„KLM 4805 už chce do vzduchu. Vypadneme odsud, ať mu nestojíme v cestě!“ ozval se další hlas z reproduktoru.

Byl zdeformovaný nakřáplým šustěním, avšak Mariana přesto poznala Hardyho.

„Hardy je taky v kokpitu? Vůbec tomu nerozumím…“ pokusila se upoutat na sebe pozornost a zatahala tátu za rukáv. „Co se to děje?“

„Tady věž. Už jste opustili dráhu, Papa Alfa 1736?“

„Ještě ne. Ale už jsme u odbočky,“ zachrastilo od stropu.

„Letadlo! Tam, vidíte? To je ten KLM 4805! Jak to, že už startuje? Vždyť nedostal povolení,“ zazněl zděšený křik.

Na úvahy však nebylo kdy.

„Přibližuje se! Sleduj, Jonáši! Vždyť se srazíme! Ten idiot jede na nás!“ řval Hardy.

„Jede na nás… jede na nás!“ zakvílel dívčí hlas na sedadle za Marianou.

Ten hlas taky zná. Jen už ho dlouho neslyšela.

„Jeď pryč! Jeď! Jeď!“

To křičel Tim, uvědomila si Mariana. Copak jsou všichni tři kluci z jejich party v pilotní kabině? Kdo je tam pustil?

Náraz skoro nevnímala. Nedostavilo se žádné prudké trhnutí. Uvědomovala si jenom dlouhý zpomalený pohyb, který se ale nedal zastavit. Jako když člověk ve snu padá. Ale Mariana nepadala dolů. Jen se nekonečně pomalu sunula dopředu. S hlavou skloněnou do klína. S rukama zapřenýma o sedačku před sebou. Bosá cítila, jak ji zebou nohy.

Její tělo pořád postupovalo vpřed. Kolem létala zavazadla, povlávající oblečení, blonďatá paruka, časopis s široce rozpjatými stránkami, plastové obložení kabiny a pak i kusy plechu. Dýchací přístroje spadly ze stropu nad sedadly a teď utržené pluly prostorem jako předčasně vylíhnutí motýli bez křídel.

Marianu zarazilo, že nic neslyší. Žádný skřípot kovu, lámání plastu, řinkot skla, trhání potahů rozšklebených sedadel. Žádný řev, křik ani pláč. Asi jsem tím nárazem přišla o sluch, usoudila.

A pak ucítila kouř. Zprvu jen slabý náznak. Jen jako když zkratuje kabel a roztaví plastovou zásuvku. Nebo když jednou sama omylem postavila rozžhavenou žehličku na halenku z umělého vlákna a odběhla si do pokoje pro mobil. Byl to mžik, ale než se vrátila, pod žehličkou už doutnal spečený chuchvalec. Ten pach nezapomene. Ten pach…

Věděla, co bude následovat. Při srážce dvou letadel, byť se srazila na letištní ploše, dojde k výbuchu palivových nádrží. Desítky tisíc litrů leteckého benzinu se vznítí. Plameny roztaví kov trupu a pohltí všechno neživé i živé.

„Uhoříme tady! Pryč! Já chci ven! Johanko! Musíme ven!“

„Mariano!“

„Musíme ven!“ zasípala.

„Mariano, vzbuď se! Něco se ti zdálo.“

„Cože?“

Posadila se na posteli, zbrocená potem. Vytřeštěnýma očima se rozhlížela zšeřelou místností.

„Kde je Johanka? Zůstala uvnitř?“

Pokoj náhle zalilo světlo lampičky. Nad Marianou se skláněla ustaraná tvář.

„Johanka přece umřela, Marianko. V tom autě… Už jsou to tři roky.“

„Mami,“ vzlykla Mariana a popadla ji kolem krku. „To byl příšerný sen. A… táta?“

„Co táta? Tatínek je v pořádku doma. Klid. Zkus ještě spát,“ pohladila ji maminka po zcuchané, temně zrzavé hřívě dlouhých vlasů. „Je teprve půl pátý.“

„Já nemůžu. Nechci. Bojím se, aby se mi sen nevrátil… seděli jsme v letadle… na ranveji. A pak… pak do nás narazilo druhé letadlo… a Johanka… Johanka tam byla se mnou,“ vzlykla Mariana, když si vzpomněla na zemřelou kamarádku.

„Myslím, že se ti propojila ta nešťastná autonehoda a Timovo včerejší barvité líčení letecké tragédie, co se tady před lety stala,“ pokývala maminka hlavou. „Musím přiznat, že Tim má případ nastudovaný, jako by se účastnil vyšetřování. Když opakoval slova, která tehdy zaznamenala černá skříňka, taky mi šel mráz po zádech.“

„No jasně! Tim,“ došlo Marianě, kde se vzal podnět k jejímu neblahému snu. „Ráno toho malýho skřeta utopím v moři,“ dodala naoko krvežíznivě.

„Tak jo,“ pohladila ji maminka. „Ale teď zkus znovu usnout.“

Mariana se poslušně zavrtala do deky. Pak se obrátila na druhý bok. Polštář si dala přes hlavu a zase ho odhodila.

„Já nemůžu,“ zakvílela zoufale. „Pořád cítím ten puch!“

„Mělas živý sen. To zaspíš,“ zkoušela ji maminka uklidnit.

Jenže s Marianou nebyla řeč. Dál si mlela svou.

„Jako bych tam byla. Pocit, že se něco pálí a že letadlo může každou chvíli vyletět do vzduchu… Já to teď prostě z hlavy nedostanu. A z nosu taky ne,“ dodala vzdorovitě.

„Napij se. Opláchni si obličej.“

„To nepomůže,“ zahučela Mariana, přesto vylezla z postele.

Stále ještě roztřesená se loudala do koupelny. Když se však přiblížila ke dveřím na chodbu, roztrpčeně nakrčila nos.

„Řekla bych, že je to čím dál horší.“

Paní Jandová se neúspěšně pokusila potlačit zívnutí. Pětihodinový let byl únavný a zítra mají nabitý program. Měly by se obě pořádně vyspat.

„Přísahala bych…“ ozvala se Mariana ode dveří.

„Proč odemykáš?“ namítla maminka nespokojeně.

„…že někde doopravdy hoří!“

Hoří!

Spojovací chodba mezi pokoji ubytovacího komplexu ožila. Nejdřív vyběhla Mariana ještě zdeptaná hororovým snem, v patách za dcerou paní Jandová. Z protějšího pokoje vyrazil desetiletý Tim, nakrátko ostříhaný blonďáček. Místo brýlí měl nad nosem nakřivo připnutou blikající čelovku a v rukou boty. Otevřenými dveřmi bylo vidět paní Fialovou, Timovu mámu, jak na sebe ve spěchu hází oblečení. Senzory na chodbě zaregistrovaly pohyb a stropní světla osvítila pobledlé obličeje vyrušené ze spánku.

„Taky to cítíte?“

„Někde hoří!“

Na druhém konci chodby kdosi zalomcoval klikou. Po chvíli se objevila škvíra, z níž se vynořil pan Klein následovaný manželkou a vzápětí i třináctiletými dvojčaty peroucími se o šortky.

Alfa, správně Alfréda, tentokrát vyhrála a bleskurychle se do šortek nasoukala.

„Tak si je sežer!“ křikla na ni o čtvrt hodiny mladší Alžběta, řečená Beta, vběhla zpátky do pokoje a hned se vrátila s jinými šortkami, které se však na první pohled zdály být nachlup stejné.

Chodbou k nim přibíhali Tim s Marianou a obě vyděšené matky.

„Co se děje?“ zahřímal pan Klein ve snaze zorientovat se v nepřehledné situaci.

„Hoří!“ oznámila Mariana důrazně.

Pan Klein podezíravě nasál vzduch.

„To už jsme jednou zažili, pamatujete?“ vzlykla paní Fialová. „Na výletní lodi. A jak to tenkrát skončilo!“

„Klid. Nic necítím,“ zamítl jakékoliv podezření pan Klein, otec dvojčat a šestnáctiletého Hardyho, který spokojeně vyspával.

„Já jo!“ vřískla Alfa.

„Myslím, že já taky,“ podpořila ji Beta. „A kupodivu bráchovy ponožky to nejsou,“ dodala důležitě.

Ke skupince se přišoural Jonáš, patnáctiletý čahoun s rozpačitým úsměvem. Levou tvář měl od spánku ještě trochu zmuchlanou a hnědé vlasy rozježené do stran.

„Nějaký problém?“ rozhlédl se neklidně. „Slyšel jsem něco o Hardyho ponožkách. Mám ho vzbudit?“

„Určitě! Hned ho přiveď, prosím tě!“ vykřikla paní Kleinová. „Musíme se evakuovat.“

„Kvůli jeho ponožkám?“ zablábolil Jonáš nechápavě.

V rozespalosti mu stále nic nedocházelo. Ale brzy zpozorněl.

„Něco tu smrdí,“ oznámil objevně.

Mariana se pátravě rozhlížela. Nic nebylo vidět, ale pach dýmu byl stále silnější.

„Tam!“ všimla si konečně a ukázala rukou k malé mřížce těsně pod stropem.

Z nevelkého otvoru se plazily tenké pramínky temně šedého kouře. Sotva proklouzly mřížkou, začaly se spojovat v souvislý mráček, který pozvolna narůstal a podél stropu postupoval chodbou.

„Vypadá to na problém v klimatizaci,“ promnul si pan Klein bradu. „Možná zkrat vedení.“

Jeho manželka se rozkašlala.

„Mně je fuk, v čem je problém! Musíme ven. Na vzduch!“

Tim si nevypnul blikající čelovku, takže jeho hlava připomínala majáček auta ze složky integrovaného záchranného systému.

„Vypadáš jako sanitka uvízlá v koloně,“ zhodnotila ho Beta nekompromisně.

Tim ji odbyl mávnutím ruky a dal se do zkoumání chodby. Prohlížel všechna zákoutí a výklenky dveří.

„Co hledá?“ pohlédla Alfa na Betu.

„Nevím. Co hledáš, Time?“ křikla dívka za nejmladším kamarádem.

„Hasičák!“ odsekl stručně. „Někde tu přece musí být hasičský přístroj. Jinak by budovu neschválili k užívání. Na to jsou předpisy,“ dodal se vztyčeným ukazováčkem.

„Má pravdu,“ přikývl pan Klein.

„Ale nemá brejle,“ ucedila Mariana a ukázala na červený hasičský přístroj poněkud nešťastně ukrytý za oleandrem v masivním terakotovém květináči.

„Bezva! Začneme hasit?“ domáhal se Tim spuštění akce.

„Hasit co?“ namítl pan Klein. „V našem dosahu zatím nic viditelně nehoří. Jen čudí. Pokud se jedná o hoření, je třeba vypátrat zdroj. Stříkat jen tak do větrací šachty je zbytečný.“

„Mám se vysoukat nahoru a zkusit do tý díry mrknout?“ nabídl se Jonáš, pohybově nejzdatnější člen skupiny.

„Ani náhodou!“ vykřikly obě matky rezolutně.

Jonáš se musel usmát, když si představil, že stejně by reagovala jeho máma, kdyby tu teď byla. Vlastně byl rád, že ho rodiče obvykle pouštějí s partou samotného. Jejich důvěra a pocit, že se musí sám o sebe postarat, i když jde do tuhého, mu v poslední době hodně pomohly. Každý má někdy strach. Ale je třeba naučit se ho ovládat. A teď přece o nic nejde. Trocha dýmu! Jen je divné, že kouř nezachytila čidla. Všiml si jednoho u stropu. Možná se v něm vybily baterie.

„Co kdybych zaběhnul do recepce?“ nabídl se Jonáš s jiným řešením.

„Tam už nikdo není,“ upozornila ho Beta. „Ten pán říkal, že přijdou uklidit před polednem. Klíče od pokojů máme hodit do schránky, až budeme odjíždět.“

„A jo. Tak nic,“ promnul si Jonáš nos. „Třeba to nebude tak horký,“ pohlédl na spirálu kouře. „Možná postačí pořádně vyvětrat.“

„To bych zatím nedělal,“ upozornil ho pan Klein. „Jestli v šachtě vážně hoří, větráním oheň jen povzbudíme. Kyslík ho přiživí a může to tu nakonec celý blafnout.“

Marianě ztuhly rysy. Před očima jí znovu přejel nepěkný sen. Jako by ji varoval. Něco jako šestý smysl? Spíš nultý, usoudila, protože na předtuchy nevěřila nikdy, tak proč s tím začínat? Pach pálící se umělé hmoty byl pro její čich zřejmě natolik intenzivní, že ho pocítila i ve spánku, a mozek z něj stvořil děj živého snu. Anebo to prostě byla jenom náhoda.

„Každopádně bychom měli někomu zavolat,“ ozvala se Marianina maminka. „Asi sto dvanáctku, co myslíte? Ta platí pro celou Evropskou unii.“

„A šla bych radši ven,“ přejela paní Kleinová pohledem shromážděnou skupinku. Zastavila se u dvojčat a uvědomila si, že nevidí syna. „Proč tu není Hardy?“ zamračila se.

Alfa s Betou vběhly do pokoje, kde sladce vyspával bratr Gerhard.

„Hardy! Brácho, probuď se,“ tahala z něj Alfa deku.

„Hmmm, nech mě spát,“ ošil se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chapadla ohně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.