Kočičí válečníci

Nové proroctví (5) - Stmívání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Kočičí válečníci: Nové proroctví (5) - Stmívání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zvláštní poděkování patří Cherith Baldryové.

Přeložila Beata Krenželoková

Warriors: The New Prophecy – Twilight

© Working Partners Limited, 2006

Translation © Beata Krenželoková, 2022

Interior art © Owen Richardson, 2015

Map art © Dave Stevenson, 2015

Cover art © Owen Richardson, 2015

ISBN tištěné verze 978-80-00-06716-2

ISBN e-knihy 978-80-00-06743-8 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-00-06744-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-00-06742-1 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

STRUKTURA KLANŮ

HROMOVÝ KLAN

Velitel

Ohnivý měsíc – zrzavý kocour s ohnivým kožíškem

Zástupce velitele

Šedý pruh – šedivý kocour s dlouhou srstí

Léčitelka

Popeluška – tmavošedá kočka

Jezerní lístka– učednice

Válečníci

(kocouři a kočky bez koťat)

Prachovous – tmavě hnědý mourovatý kocour

Bouřka – světle zrzavá kočka

Bílý mrak– bílý kocour s dlouhou srstí

Kapraď – zlatohnědý mourek

Bělunka – učednice

Trnodráp – zlatohnědý mourovatý kocour

Zářenka – bílá kočka se zrzavými flíčky

Ostrodráp – tmavě hnědý kocour s jantarovýma očima

Šedivák – světle šedivý kocour s tmavšími flíčky a tmavomodrýma očima

Dešťovous – tmavě šedý kocour s modrýma očima

Sazík – světle šedý kocour s jantarovýma očima

Hnědouška – žlutohnědá a bílá kočka s jantarovýma očima

Veverka – tmavě zrzavá kočka se zelenýma očima

Pavouk – dlouhonohý černý kocour s hnědým bříškem a jantarovýma očima

Učedníci

(koťata starší než půl roku,

která se účastní válečnického výcviku)

Jezerní lístka – světle hnědá mourovatá kočička s jantarovýma očima

Bělunka – bílá kočička se zelenýma očima

Matky

(kočky, které čekají koťata nebo se o ně starají)

Kapradina – světle šedivá kočka s tmavšími flíčky a světle zelenýma očima, matka Prachovousových koťat

Starší

(bývalí válečníci a matky)

Zlatka – světle zrzavá kočka

Dlouhý – světlý mourek s černými pruhy, přestal být válečníkem kvůli špatnému zraku

Myška – malá nahnědlá kočka

Stínový klan

Velitel

Černý měsíc – veliký bílý kocour s obrovskými černými tlapami

Zástupkyně velitele

Rudoška – tmavě zrzavá kočka

Léčitel

Obláček – drobný mourovatý kocour

Válečníci

Žaluďák – malý hnědý kocour

Kouřotlapka – učedník

Cedrák – tmavě šedý kocour

Jeřáb – zrzavý kocour

Drápek – učedník

Zlatuška – trojbarevná kočka se zelenýma očima

Matky

Makovička – dlouhonohá světle hnědá mourka

Starší

Balvan – štíhlý šedý kocour

Větrný klan

Velitel

Jednofousý měsíc – hnědý mourek

Zástupkyně velitele

Popílka – šedá kočka

Léčitel

Hnědouš – hnědý kocour s krátkým ocasem

Válečníci

Uchorváč – mourovatý kocour

Pavochlup – tmavošedý mourek

Vranipírko – tmavě šedý kocour

Sovífousek – světle hnědý, mourovatý kocour

Nočnice – černá kočka

Lasičák – zrzavý kocour s bílými tlapkami

Matky

Bělina – malá bílá kočka

Starší

Sasanka – trojbarevná kočka

Hbitý ocas – krémově hnědý mourek

Říční klan

Velitelka

Levharthvězda – zlatá mourovatá kočka s neobvyklými skvrnami

Zástupkyně velitelky

Mlha – šedá kočka s modrýma očima

Léčitelka

Křídlenka – zlatá mourovatá kočka

Válečníci

Černý dráp – kouřově černý kocour

Bukotlapka – učedník

Jestřáb – tmavě hnědý kocour s bílým bříškem a ledově modrýma očima

Hrabošák – malý, hnědý, mourovatý kocour

Vlaštovka – tmavá, mourovatá kočka

Kameňák – šedý kocour

Rákos – černý kocour

Vlnkotlapka – učedník

Matky

Mechovka – trojbarevná kočka

Květina – světle šedá kočka

Starší

Tlapa – podsaditý mourek

Břečťanka – hnědá, mourovatá kočka

kmen tekoucí vody

Říčka, ve které plavou ryby (Říčka) – hnědá, mourovatá kočka

Hrom – tmavě šedý kocour s jantarovýma očima

OSTATNÍ ZVÍŘATA

Kouř – svalnatý šedobílý kocour, který žije ve stodole poblíž koňských stájí

Kopretina – kočka s dlouhou, krémově šedou srstí, která žije s Kouřem

Nitka – malá šedobílá kočka žijící s Kouřem a Kopretinou

Půlnoc – jezevčice pozorující hvězdy, která žije u moře

ÚVOD

„Ne! To musí být nějaký omyl!“ mňoukla a vzhlédla od břehu vody. Kožíšek jí zářil v měsíčním svitu. „Ještě toho musím tolik udělat!“

K jezírku přiběhla další kočka, s širokou tváří a šedomodrým kožíškem. V očích se jí leskl soucit. „Je mi to líto,“ řekla. „Jistě sis myslela, že se svým klanem strávíš ještě mnoho úplňků, než se k nám přidáš.“

Kočka krčící se na břehu se opět zahleděla do vody. Odrážel se v ní měsíc jako vznášející se lístek a hladina jezera byla poseta hvězdným třpytem, jenž dával vyniknout nespočtu zářících obrysů lemujících kotlinu. Chvíli bylo slyšet jen hučení vodopádu, který stékal z nejstrmější části skály. Kočky z Hvězdného klanu v tichosti přihlížely, jako by všechny sdílely zármutek té, která stála na břehu.

„Sloužila jsi svému klanu věrněji než dokáže většina koček za celý dlouhý život,“ pokračovala kočka s namodralým kožíškem. „Určitě ti to připadá nespravedlivé, že je musíš opustit.“

Kočka krčící se u břehu jasnýma očima vzhlédla k hvězdné válečnici. „Modrá hvězdo, vím, že to není tvoje vina. Nemusíš se omlouvat.“

Modrá hvězda trhla ocáskem. „Samozřejmě, že musím. Měla bys vědět, jak moc ti tvůj klan dluží.“

„Všechny klany,“ řekl černobílý kocour s dlouhým ocasem, když se napřímil a přiběhl ke břehu jezírka za Modrou hvězdou. „I ten Hvězdný. Bez tvé pomoci by nikdo z nás náš nový domov nenašel.“ Uctivě se sklonil a na hladině jezírka zablikaly hvězdy.

Kočka na něj zamrkala. „Děkuji ti, Vysoký měsíci. Udělala jsem pár chyb, ale vždy jsem se snažila dělat to, co podle mě bylo správné.“

„Hvězdný klan od svých válečníků ani nic jiného nežádá,“ ozval se štíhlý černý kocour, který se k nim vydal přes mechem pokryté kameny. „Kdybychom mohli tvůj osud změnit, udělali bychom to.“

„Ale pamatuj,“ varovala ji Modrá hvězda, „ani Hvězdný klan nedokáže odvrátit packy osudu, ať už bychom chtěli sebevíc.“

Kočka u břehu jezera přikývla. „To chápu. A budu se snažit zachovat si kuráž. Můžete mi říct, kdy…“

Modrá hvězda zavrtěla hlavou: „Ne. Ani my nevidíme budoucnost tak jasně. Ale až ten čas nastane, poznáš to. A my na tebe budeme čekat.“

O kousek výš se vztyčil čtvrtý duch válečníka a začal se proplétat mezi ostatními hvězdnými obrysy dolů ze svahu. Byl to světlý kocour s pokřivenou tlamičkou. „Až budou klany vyprávět příběhy o té dlouhé výpravě, budou uctívat tvé jméno,“ slíbil.

„Děkuji ti, Křivý měsíci,“ mňoukla kočka.

Všichni čtyři zářící válečníci se shromáždili kolem ní – když ještě packami našlapovali po zemi, byli klanovými veliteli.

„Pamatuj, že síla Hvězdného klanu bude s tebou,“ mňoukla Modrá hvězda. „Nenecháme tě tomu čelit o samotě.“

Kočka vzhlédla a zadívala se do jejích modrých očí. „Hvězdný klan se mnou byl vždy.“

„Věříš tomu, i když jsi měla tak těžký život?“ zeptal se Vysoký měsíc překvapeně.

„Samozřejmě,“ odpověděla kočka a oči se jí v záři hvězd třpytily. „Ve všech klanech mám dobré přátele. Byla jsem svědkem narození několika koťat a sledovala starší na jejich konečné cestě k Stříbrné kožešině. Podnikla jsem dlouhou výpravu do nového domova všech klanů. Věřte mi, že bych nezměnila ani jediný den.“ Pak se kočka odmlčela a znovu shlédla na hladinu. „Vím, že není ve vaší moci dát mi více času s klanem. Ale nemůžu si pomoct, abych si to nepřála.“

Modrá hvězda přimhouřila oči. „Všechny nás mrzí, když k sobě Hvězdný klan povolá mladou kočku. Vím, že bys svému klanu oddaně sloužila dál ještě po mnoho období.“ V hlase se jí odrážela bolest, a tak k ní mladá kočka vzhlédla a konejšivě natáhla packu.

„Netruchli, Modrá hvězdo. Vím, že až odejdu, o můj klan bude dobře postaráno.“

Z kotliny se ozvalo uctivé mumlání. Modrá hvězda se sklonila nad krčící se kočku a ovinula svou vůní její kožíšek. „Vždy budeme s tebou,“ mňoukla.

Všichni velitelé se pak postupně nad kočkou sklonili a přidali i svůj pach; ve vzduchu tak byly cítit hvězdy smíšené s ledem a nočním větrem. Následovali je i další válečníci – elegantní trojbarevný statný kocour a mourovatá kočka se stříbrnými pruhy na kožíšku –, kteří ověnčili kočku měsíční barvy silou a kuráží Hvězdného klanu.

Jejich hlasy se postupně proměnily v tiché, bolestné sténání stoupající k nebi. Třpytící se obrysy se jeden pro druhém vytrácely, až se kotlina vyprázdnila.

Záře hvězd dopadala na jedinou kočku, která se nehybně krčila u jezírka.

KAPITOLA 1

„Ať se všechny kočky, které jsou dost staré na to, aby si ulovily vlastní kořist, sejdou pod touto Vysokou římsou na klanovém shromáždění.“

Veverka se polekaně probudila, když uslyšela, jak se zvolání velitele Hromového klanu rozléhá skalní kotlinou. Bílý mrak už se prodíral ven ostnatými větvičkami, které zakrývaly válečnické doupě. Jeho přítelkyně Zářenka se vyhrabala z mechového pelíšku a následovala ho.

„Co Ohnivý měsíc zase chce?“ zamumlal Prachovous, postavil se na ztuhlé nohy a vytřepal si mech z kožíšku. Podrážděně zastříhal ušima a prodral se ven za nimi.

Veverka nejdřív pořádně zívla a pak se posadila, aby se rychle očistila. Prachovous byl ještě vznětlivější než obvykle; Veverka z jeho pohybů poznala, že zranění, která utrpěl v bitvě s Bahňákem, ho stále bolí. Většině hromových koček se škrábance způsobené drápy vzbouřenců ještě nezahojily – Veverku pořád pálila rána na boku, a tak si ho rychle, konejšivě olízla.

Bahňák byl zástupcem Větrných, než klany dorazily na nové území u jezera. Předchozí velitel Vysoký měsíc si ale chvíli před tím, než zemřel, zvolil jako svého nástupce Jednofouska; Bahňáka to rozzuřilo, a tak se proti němu vzbouřil, než Jednofousek stihl od Hvězdného klanu obdržet svých devět životů. Bahňákovi pomáhal i Jestřáb z Říčního klanu. Veverka najednou pocítila nával zlosti, když si vzpomněla, jak Ostrodráp stále trval na tom, že bude svému nevlastnímu bratrovi věřit dál i po tom, co viděl, že Jestřáb byl do Bahňákovy zrady zapletený až po uši.

Díky Hvězdnému klanu, pomyslela si Veverka, že Hromoví to včas zjistili a přidali se k bitvě proti Bahňákovi a jeho stoupencům. Hvězdný klan potvrdil, kdo je pravým velitelem, když blesk zasáhl strom, který spadl na Bahňáka a zabil ho.

Veverka si naposledy olízla svůj tmavě zrzavý kožíšek, pak proklouzla mezi větvičkami a vyběhla na mýtinu. V chladném vánku se okamžitě otřásla. Nad vrcholky stromů lemujících kotlinu, ve které se Hromový klan usadil na konci své dlouhé výpravy, zrovna stoupalo bledé slunce. Bylo období bezlistí a vítr chrastil holými větvemi, ale na mýtině se nic ani nepohnulo. Vzduch byl svěží a tráva i keře byly stále pokryté bílou námrazou. Veverka však cítila i slabý pach rašících rostlin, který jí napověděl, že novolistí už není daleko.

Zaryla drápy do země a pořádně se protáhla. Její otec, Ohnivý měsíc, seděl na Vysoké římse před svým doupětem, zhruba v polovině vysoké skály. Zatímco se rozhlížel po svém klanu, ohnivý kožíšek mu zářil ve zkosených slunečních paprscích a v zelených očích se mu leskla hrdost. Veverka věděla, že kdyby je hodlal varovat před dalšími potížemi, nevypadal by tak sebevědomě.

Na mýtině se pod Ohnivým začaly shromažďovat kočky. Z doupěte starších se postupně vynořily Myška se Zlatkou. Zlatka měla špičku ocasu položenou na rameni Dlouhého, který oslepl, a vedla ho.

„Ahoj,“ řekla Jezerní lístka, Veverčina sestra, když k ní přiběhla a pozdravila ji čumáčkem. „Co tvoje škrábance? Nechceš ještě měsíček?“

„Ne, budu v pořádku, děkuji.“ Jezerní lístka a její učitelka Popeluška, která byla léčitelkou Hromového klanu, měly od té bitvy pořád plno práce; hledaly byliny a ošetřovaly kočkám rány. „Je tu hodně koček, které ho potřebují víc než já,“ dodala Veverka.

Jezerní lístka přičichla k Veverčiným škrábancům a spokojeně přikývla: „Máš pravdu. Hojí se dobře.“

Ze školky se ozvalo nadšené mňoukaní. Ven vyběhl Břízek, a i když zakopával o vlastní packy, vždy se zase postavil, až nakonec doběhl za svým otcem, Prachovousem. Jeho matka Kapradina vyběhla za ním a posadila se vedle něj. Otočila hlavu, aby jeho světle hnědý rozcuchaný kožíšek upravila.

Veverka se pobaveně zasmála. Pak pohledem přejela k tunelu z trnité bariéry, který byl vstupem do tábora. Cítila, jak se jí svaly v ramenou napjaly. Ranní hlídka se právě vracela; z tunelu vyběhl Ostrodráp následovaný Bouřkou s Dešťovousem.

„Co se děje?“ zeptala se Jezerní lístka.

Veverka potlačila povzdech. Byly si se sestrou bližší než obyčejně kočky ze stejného vrhu bývají, a každá vždy poznala, co ta druhá cítí. „To Ostrodráp,“ mňoukla neochotně. „Nemůžu uvěřit, že se pořád přátelí s Jestřábem, i když očividně podporoval Bahňáka.“

„Hodně koček Bahňáka podporovalo,“ podotkla Lístka. „Protože opravdu věřily, že Jednofousek neměl právo vést Větrný klan. Po tom, co spadl ten strom, Jestřáb přiznal, že se mýlil, a že ho Bahňák obelstil, aby mu pomohl. Jednofousek už mu to odpustil; i všem ostatním kočkám, které proti němu bojovaly.“

Veverka podrážděně mrskla ocasem. „Jestřáb lhal! Byl součástí Bahňákova plánu celou dobu. Slyšela jsem, co Bahňák říkal, než zemřel – Jestřáb se chtěl stát mocnějším, aby mohl převzít kontrolu nad Říčním klanem.“

Jezerní lístka jako by probodávala Veverku ztrápeným pohledem. „Veverko, k tomu nemáš žádný důkaz. Proč bychom měli věřit spíš Bahňákovi než Jestřábovi? Jsi si jistá, že nesoudíš Jestřába jen kvůli tomu, kdo byl jeho otec?“

Veverka otevřela tlamičku, aby něco odsekla, ale už nevěděla, co říct.

„Nezapomínej, že Měsíční dráp byl i Ostrodrápův otec,“ pokračovala Lístka. „Možná to byl krvežíznivý zrádce, ale to ještě neznamená, že jeho synové musí jít v jeho šlépějích. Nevěřím Jestřábovi o nic víc než ty, ale bez důkazů nemůžeme předpokládat, že je stejně zlý jako jeho otec. A i kdyby byl Jestřáb nebezpečný, neznamená to, že Ostrodráp bude jako on – nebo jako Měsíční dráp.“

Veverka nejistě trhla ocáskem. „Asi máš pravdu.“ Ti tři mourovatí kocouři byli propletení jako úponky ostružinového keře, a tak Veverka přemýšlela, jestli se synové Měsíčního drápa vůbec někdy odkazu svého zrádného otce zbaví. „Já jenom… že Ostrodráp mě vůbec neposlouchá! Na Jestřábovi mu záleží mnohem víc než na mně. Nechápu, proč by spíš věřil jemu než mně.“

„Jestřáb je jeho bratr,“ připomněla jí Jezerní lístka. V jantarových očích se jí zračil soucit a láska. „Nemyslíš, že bys měla Ostrodrápa soudit spíše podle toho, co dělá teď, a ne podle toho, co dělal jeho otec? Nebo pod vlivem obav, co by mohl udělat v budoucnu?“

„Myslíš, že se chovám nespravedlivě?“ zeptala se Veverka. Na výpravě k tomu místu utápějícího se slunce, kam je vyslal Hvězdný klan, aby se dozvěděli o nebezpečí, které hrozilo všem klanům, by bývala Ostrodrápovi svěřila celý svůj život. Ale co se začal více přátelit se svým nevlastním bratrem Jestřábem, cítila, jak se její důvěra rozplývá jako ranní rosa.

„Myslím, že se rozčiluješ bezdůvodně,“ odpověděla Jezerní lístka.

„Nejsem rozčilená.“ Veverka nedokázala přiznat dokonce ani své sestře, jak moc ji bolí pomyšlení na to, co ztratila. „Bojím se o klan, to je vše. Jestli chce Ostrodráp odejít za Jestřábem, nic mi do toho není,“ zavrčela.

Jezerní lístka pohladila sestru ocáskem po rameni. „Nepředstírej, že je ti ukradený,“ mňoukla. „Ne přede mnou.“ Mluvila vesele, ale v očích měla stále vážný pohled.

„Ahoj, Veverko!“ řekl Šedivák a připojil se k nim dřív, než stihla Veverka odpovědět. Šedý válečník na ni kývl ocáskem. „Pojď se posadit vedle mě.“

Když k němu Veverka přiběhla, všimla si, jak se jeho modré oči rozzářily. Lístka ji následovala a zběžně jí olízla ouško. „Neboj se,“ zamumlala. „Všechno bude v pořádku.“ Přátelsky kývla na Šediváka a pak si odběhla sednout pod Vysokou římsu vedle Popelušky.

Veverka koutkem oka zahlédla, jak Ostrodráp udělal pár kroků směrem k ní. Nejistý pohled v jeho očích potemněl, když se usadila vedle Šediváka, a pak najednou zabočil, aby se sám posadil vedle Kapradě a Hnědoušky. Veverku svrběl kožíšek; nemohla však říct, zda se jí ulevilo, nebo je zklamaná. Když Ohnivý měsíc začal mluvit, dívala se přímo před sebe, ale cítila, jak jí Ostrodrápovy jantarové oči propalují kožíšek.

„Kočky Hromového klanu, od bitvy s Bahňákem už třikrát vyšlo slunce,“ mňoukl velitel. „Před táborem nám stále leží dva mrtví válečníci. Teď, když jsme si odpočinuli, musíme je vrátit Stínovému klanu.“

Veverce přeběhl mráz po zádech. Objevila tuhle skalní kotlinu tak, že se do ní zřítila, když s dalšími čtyřmi kočkami prozkoumávali les; bylo čiré štěstí, že místo, odkud ze skály spadla, bylo ještě příliš nízko na to, aby se zranila. Během bitvy však spadly ze srázu dvě prchající kočky ze Stínového klanu, a zrovna z toho nejvyššího možného místa. Dole na mýtině si zlomily vaz.

„Myslíš, že je Stínový klan bude chtít?“ mňoukl Bílý mrak. „Přece jen pomáhali tomu zrádci, Bahňákovi.“

„Není na nás, abychom rozhodovali o oddanosti jiného klanu ke svým válečníkům,“ připomněl Ohnivý měsíc. „Bahňák nebyl jen tak obyčejný zrádce. Dokonce kočky z jiných klanů věřily, že on měl být pravým velitelem Větrných.“

Bílý mrak nespokojeně trhl špičkou ocasu, ale Veverka viděla, jak Ostrodráp přikyvuje, jako by myslel na Jestřába.

„Ty mrtvé kočky jsou stínoví válečníci,“ pokračoval Ohnivý měsíc, „a jejich klan je bude chtít na jejich cestě k Hvězdnému klanu uctít. Potřebujeme hlídku, která odnese jejich těla k hranici se Stínovými.“

„Já půjdu,“ nabídl se Trnodráp.

„Děkuji,“ uklonil se Ohnivý měsíc. „Kapradi, půjdeš taky? A…“

Pak zaváhal a pohledem přejížděl po starších válečnících. I když se do bitvy zapojilo jen pár koček ze Stínového klanu, jejich velitel Černý měsíc by mohl ze smrti svých válečníků vinit Hromový klan a použít to jako záminku k útoku.

„Prachovous a Bílý mrak,“ rozhodl Ohnivý měsíc. „Vezměte ta těla k hranici, kterou označuje mrtvý strom, pak najděte hlídku Stínového klanu a řekněte jim, co se stalo. Ale snažte se nedělat problémy.“ Na chvíli spočinul pohledem na Bílém mrakovi, jako by se bál, že tvrdohlavý bílý válečník by mohl říct něco nevhodného. „Jestli se vám Stínoví budou zdát nepřátelští, rychle odtamtud zmizte.“

Trnodráp se zvedl a mávnutím ocasu pokynul zbytku hlídky. Společně pak zamířili k trnitému tunelu. Těla válečníků ze Stínového klanu ležela hned za ním, schovaná v hustém trsu ostružiní, kde byla chráněna před liškami a dalšími mrchožrouty.

Ohnivý měsíc počkal, až za hlídkou přestanou chrastit větve, a pak pokračoval: „Včera večer se měl Jednofousek vydat k Měsíčnímu jezírku, aby obdržel svých devět životů a velitelské jméno. Ale jeho velení nebude v bezpečí, dokud ho nepřijmou všechny kočky v jeho klanu. Povedu hlídku k Větrnému klanu, abych to zkontroloval.“

„Ale to je přece problém Větrných!“ namítla Myška. „Hromoví válečníci už si jednou nechali pěkně natrhnout kožíšky, když Jednofouskovi pomáhali. Neudělali jsme už dost?“

Veverku sice píchlo v poraněném boku, ale nemohla s tím souhlasit. „Ale když už jsme pro Jednofouska riskovali životy,“ oponovala, „proč se neujistit, že to stálo za to?“

Myška po ní střelila pohledem, ale Ohnivý měsíc mávl ocasem, aby jejich hádku zastavil.

Pak se zvedla Popeluška. „Ať už tuhle hlídku povede kdokoli, ty to určitě nebudeš, Ohnivý měsíci. V bitvě sis zranil rameno, takže musíš zůstat v táboře, dokud se ti neuzdraví.“

Ohnivému měsíci se zježily chlupy v zátylku; pak je nechal slehnout a léčitelce se uklonil: „Dobře, Popeluško.“

„Já tu hlídku povedu,“ ozval se Ostrodráp a ihned vyskočil na packy.

„Díky, Ostrodrápe,“ mňoukl Ohnivý měsíc. „Ale nevstupuj na území Větrného klanu. Musíme ukázat, že respektujeme jejich hranice. Vezmi hlídku podél hranice, jestli nezahlédnete některou z jejich koček.“

Ostrodráp přikývl: „Neboj se, Ohnivý měsíci. Ujistím se, že žádná kočka hranici nepřekročí.“

Pavouk, který seděl po druhém boku Šediváka, si odfrkl. „Panovačný chlupáč,“ zamumlal. „Kdo si myslí, že je? Zástupce velitele?“

„Ostrodráp je dobrý válečník,“ mňoukl Šedivák. „Není nic špatného na tom chtít se stát zástupcem.“

„Až na to, že Hromový klan už zástupce velitele má,“ podotkl Pavouk.

„Ale Šedý pruh tu není,“ odpověděl Šedivák. „A dříve či později se Ohnivý měsíc bude muset rozhodnout, jak dlouho je na něj ještě ochoten čekat.“

Veverku bolestně píchlo u srdce. Zástupce velitele Hromového klanu polapili dvounožci těsně před tím, než klan utekl ze starého lesa; Veverka si pořád pamatovala ten šok, když sledovala, jak Šedého pruha odvážejí pryč uvnitř vrčící zabahněné obludy. Žádná kočka nevěděla, co se mu stalo, ale Ohnivý měsíc odmítal uvěřit, že je mrtvý, a zvolit na jeho místo někoho jiného.

Vážně se chce Ostrodráp stát zástupcem velitele? přemýšlela Veverka. Nemohla si pomoct, aby ji nenapadlo: Přesně jako Měsíční dráp. Vzpomínala na to, jak daleko byl krvežíznivý mourek připravený zajít, aby svých ambicí dosáhl.

Jakmile Ohnivý měsíc vyslovil její jméno, vytrhl ji z myšlenek a vrátila se zpátky do kotliny. „Veverko, ty můžeš jít za Větrnými s Ostrodrápem. Vy taky, Šediváku a Dešťovousi.“

Veverka nastražila uši; proběhnout se lesem by jí vyhnalo ty zneklidňující vzpomínky z hlavy. Šedivák už byl na packách a ocas držel vzpřímeně vzhůru.

„Pojďme!“ mňoukla Veverka, když přiběhla k Ostrodrápovi.

„Ještě ne,“ odpověděl stroze Ostrodráp a díval se na ni a Šediváka, jako by je ani neznal. „Chci slyšet zbytek shromáždění.“

Veverka se zase posadila, ale zlostně na něj hleděla.

„Taky potřebujeme lovecké hlídky,“ pokračoval Ohnivý měsíc. „Bouřko, můžeš je zorganizovat?“

„Jistě.“ Bouřka vzhlédla ze svého místa u paty skály. „Ale je tu jedna věc, kterou bych chtěla říct, než skončíme.“ Odmlčela se a Ohnivý měsíc jí pokynul ocasem, aby pokračovala. „Hromový klan už má jen jednoho učedníka, Bělunku. Je pro ni těžké zastat všechny povinnosti.“

Hnědouščin bratr, Sazík, trhl ocasem. „Ano, už mě nebaví pořád obstarávat mech pro podestýlky. To není práce pro válečníka,“ stěžoval si. Nebyl válečníkem dlouho a očividně doufal, že až od Ohnivého měsíce obdrží válečnické jméno, nebude už muset vykonávat učednické povinnosti.

„Bohužel,“ řekl Ohnivý měsíc pevně a pohlédl na mladého válečníka. „Nemůžeš čekat, že to jeden učedník zvládne všechno sám.“

„Bělunka se nadře, div jí neodpadnou packy,“ vložila se do toho Myška. „Zaslouží si trochu pomoci.“

Bělunka, jediná zbývající učednice, sklopila hlavu a předními tlapkami šoupala o zem. Veverka poznala, že od šlachovité starší válečnice, která měla obvykle jazýček stejně ostrý jako drápy, takovou chválu vůbec nečekala.

„Já pomůžu!“ vyskočil nadšeně Břízek. „Jsem dost starý na to, abych už byl učedníkem!“

„Ne, to nejsi,“ řekla mu něžně jeho matka Kapradina. „Ještě jeden úplněk.“

„Tvoje matka má bohužel pravdu, Břízku,“ mňoukl Ohnivý měsíc. „Ale neboj se, za chvíli nastane tvůj čas. Bouřko, můžeš mezitím spravedlivě rozdělit povinnosti mezi všechny kočky?“

Zrzavá kočka kývla na souhlas: „Ano, a zajistím, aby Bělunka měla i dostatek času na výcvik se svým učitelem.“ Pak dodala: „To mě přivádí ještě k jedné záležitosti. Když nemáme žádné učedníky, které bychom mohli cvičit, netrénujeme své válečnické dovednosti tak, jak jsme byli zvyklí. Pokud dojde k dalšímu boji, mohli bychom mít problémy.“

„K žádnému dalšímu boji nedojde,“ mňoukl Pavouk. „Bahňák je mrtvý, tak odkud by hrozba přišla?“

„Ano, máme toho na práci i tak dost,“ zamumlal Sazík.

„Copak Bahňák byl jediná kočka, která kdy dělala potíže?“ zeptala se kousavě Myška a pohrdavě trhla fousky. „Až budete žít tak dlouho jako já, budete dobře vědět, že vždycky existují nějaké hrozby.“

„Přesně tak, Myško,“ souhlasil Ohnivý měsíc. „Naše čtyři klany se opět rozdělují a dříve či později zjistíme, že nemáme jinou možnost než bojovat. Musíme určit jednu kočku, která zajistí, že se udržíme v bojové kondici.“

Šedivák otevřel tlamičku, aby se nabídl, ale než stihl promluvit, ozval se Ostrodráp. „Já se o to postarám, Ohnivý měsíci.“

Veverce se naježil kožíšek. Tohle by měl obyčejně na starosti zástupce velitele; vypadalo to, jako by se Ostrodráp opravdu snažil zaujmout místo Šedého pruha.

„Počínaje zítřkem můžu vždy ráno trénovat se dvěma nebo třemi kočkami,“ pokračoval mourovatý válečník. „Šediváku, začnu s tebou a Pavoukem.“

Šedivák přimhouřil své modré oči. „Se zataženými drápy?“

Ostrodráp se s ním střetl pohledem. „Ano, ale to je vše. Nejsme koťata, co si jen tak hrají.“

„Šedivák netvrdí, že jsme!“ vyskočila Veverka s úplně zježenými chlupy podél páteře. „Klidně s tebou budu bojovat a uvidíme, jestli si budeš myslet, že si jen tak hraju!“

Ostrodráp na ni zamrkal. „Jsem si jistý, že Šedivák se za tebe nepotřebuje schovávat. Proč ho nenecháš, aby mluvil sám?“

Veverka si nevšímala Šedivákova ocasu, který jí varovně položil na rameno. Byla příliš rozzuřená, aby myslela na to, že jsou uprostřed klanového shromáždění. „Myslíš si, že jsi tak skvělý, Ostrodrápe…“

„To stačí!“ zahřměl Ohnivý měsíc a mrskl ocasem. Jeho zelené oči propalovaly Veverce do kožíšku díru; zahanbeně se zase posadila.

„Říkal jsem ti, že je to panovačný chlupáč,“ zašeptal jí do ucha Pavouk.

„Děkuji, Ostrodrápe,“ mňoukl Ohnivý měsíc. „Ujisti se, že každá kočka dostane šanci se procvičit co nejdříve.“ Pohledem přejížděl po všech kočkách pod sebou, jako by zkoumal každý škrábanec a vytrhanou srst, aby zhodnotil, jak brzy budou zase schopné boje.

Pak se postavila Zářenka. „Nedaleko odsud je krytá mýtina,“ řekla zrzavobílá kočka a ukázala ocasem. „Včera jsem tam lovila. Země je tam rovná a mechovitá, bylo by to dobré místo pro výcvik; podobně jako písčitý dolík ve starém lese.“

„To zní dokonale,“ mňoukl Ohnivý měsíc. „Až skončí shromáždění, ukážeš mi to. Ostrodrápe, nezapomeň se mi ohlásit, až se vrátíte od Větrných.“

Mourovatý válečník rázně přikývl. Pak se otočil na Veverku: „Už můžeme vyrazit, jestli jsi připravená.“

Veverka vyskočila a přimhouřila oči. „Nešlapej mi po ocase, Ostrodrápe.“

„Tak se chovej jako válečnice, ne jako učednice s myším mozkem. Nebo si myslíš, že Ohnivý měsíc měl vybrat jako vedoucího téhle hlídky někoho jiného?“

Hlas měl stejně chladný jako pohled. Veverka se otřásla. Tohle nebyla stejná kočka, která s ní a ostatními putovala k tomu místu utápějícího se slunce. Na té výpravě byl jejím nejbližším přítelem, kočkou, která pro ni znamenala víc, než kterákoli jiná; a teď ho sotva poznávala.

„Ohnivý měsíc si může vybrat, koho chce,“ prskala, jako by měla v tlamičce písek. „Přece jen jsi jedním z jeho starších válečníků.“

„Ale to si doopravdy nemyslíš,“ odsekl Ostrodráp. Jantarové oči mu žhnuly a uši měl zuřivě přitisknuté k hlavě. „Myslíš si, že nejsem oddaný, protože mám sourozence v jiném klanu. Viděl jsem, jak mě sleduješ, když jsem byl s Jestřábem u jezera.“

„A ještěže jsem tě sledovala,“ opáčila Veverka. „Jinak by se žádná kočka nedozvěděla, že se Jestřáb pokoušel stát zástupcem velitele Větrného klanu a pak převzít moc nad Říčními. Slyšela jsem, co Bahňák říkal.“

„Bahňák lhal!“ zasyčel Ostrodráp a chlupy v zátylku měl zježené zlostí. „Proč bychom měli věřit, že je Jestřáb zrádce?“

„Proč bychom měli věřit Jestřábovi?“ prskla Veverka a frustrovaně zarývala drápy do země.

„A proč ne?“ opáčil Ostrodráp. „Protože jeho otcem byl Měsíční dráp? Stejně jako mým?“

„To není fér,“ namítl Šedivák, který se postavil vedle Veverky. „Veverka neřekla…“

„Nepleť se do toho!“ obořil se na něj Ostrodráp, zatímco mrskal ocasem. „S tebou to nemá nic společného!“

Veverka vytasila drápy; ještě chvíli a už by se ohnala po Ostrodrápově čumáku. Pak ale spatřila, že Ohnivý měsíc vychází se Zářenkou z tábora, a uvědomila si, jak by byl její otec rozezlený, kdyby se jeho válečníci začali mezi sebou prát. Namísto toho tedy zaryla drápy hluboko do rašelinné půdy. „Je mi jedno, kdo byl jeho otec!“ zasyčela. „Nevěřím Jestřábovi, jelikož plánoval zabít Jednofouska. Udělal by cokoli, aby získal moc. To by viděl i slepý ježek!“

Ostrodráp na ni chvíli zlostně zíral. „Nemáš pro to žádný důkaz. Jestřáb je můj bratr. Neotočím se k němu jen tak zády, když nic špatného neudělal.“

„Fajn!“ vyjekla Veverka. „Jsi jím tak oslepený, že bys nepoznal pravdu, ani kdyby tě kousla do ocasu. Proč se taky nepřidáš k Říčnímu klanu, když ho máš tak rád? Očividně ti na Hromových vůbec nezáleží – ani na mně.“

Ostrodráp chtěl opět něco prsknout zpátky, ale vtom Břízek ztratil rovnováhu, když se honil za svým ocasem, a narazil přímo do předních pacek mourovatého válečníka. Vytřeštil oči, když si všiml, jak zlostně na sebe obě kočky hledí a s naježenými kožichy mrskají ocasy. „Promiň!“ vypískl a utekl zpátky do školky.

Ostrodráp ustoupil o krok vzad a zašklebil se. „Pojďme, ztrácíme tu čas. S takovou k území Větrného klanu nedorazíme ani do setmění.“

Nečekal, jestli ho bude zbytek hlídky následovat. Hned se otočil a se vztyčeným ocasem odkráčel k východu.

Veverka se Šedivákem se po sobě podívali. V Šedivákových očích se zračila jen starost a laskavost. Po té Ostrodrápově nevraživosti to na Veverku působilo jako chladná voda v horkém dni.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Šedivák.

„Nic mi není,“ řekla nekompromisně a vydala se za Ostrodrápem. Prošla kolem Dešťovouse, který na ni zíral, jako by jí narostly králičí uši. „Pospěšte si, jinak ho nikdy nedohoníme.“

Ostrodráp na ně nepočkal, bez ohlédnutí se rovnou vrhl do trnitého tunelu. Když zmizel mezi chvějícími se větvičkami, Veverka ucítila prázdnotu; jako by záměrně odcházel z jejího života. Budou někdy zase přáteli? Nedokázala si představit, jak by to po takové hádce bylo možné.

Musí prostě přijmout, že to, co mezi nimi kdysi bylo, to přátelství, které trvalo po celou jejich dlouhou výpravu, už je pryč.

KAPITOLA 2

Od bitvy s Bahňákem to bylo poprvé, co Veverka opustila tábor, a tak si užívala, že opět cítí vítr v kožíšku a praskání listů pod packami. Sem tam spatřila náznaky přicházejícího období novolistí: pod jedním stromem bylo rozptýlených několik bledých sněženek a jeden podběl, který na pozadí zeleného mechového kmene vypadal jako skvrna sluneční záře. Veverka si řekla, že pak musí Jezerní lístce říct, kde ho najde. Podbělem se totiž dají skvěle léčit problémy s dýcháním.

Když už byli dost daleko od tábora, Ostrodráp se zastavil. „Co kdybyste se vy dva ujali vedení?“ navrhl a kývl na Šediváka s Dešťovousem. „Uvidíme, jak dobře znáte naše území.“

„Jasně,“ souhlasil nadšeně Dešťovous a hned zrychlil tempo.

Ale než se Šedivák vrhl do kapradí za Dešťovousem, mourovatého kocoura zpražil pohledem. Veverka mu dobře rozuměla.

„Proč jsi to řekl?“ mňoukla naštvaně na Ostrodrápa, jakmile se ocitli o samotě. „Chováš se k nim, jako by to byli tví učedníci. Nezapomínej, že Šedivák je starší než ty.“

„Já jsem velitelem téhle hlídky,“ podotkl Ostrodráp. „Jestli se ti mé rozkazy nelíbí, můžeš se vrátit.“

Veverka otevřela tlamičku, aby něco odsekla, ale pak ji zase zavřela. Nechtěla se pouštět do další hádky. Namísto toho předběhla Ostrodrápa, vydala se podél ostružinového trsu a sledovala pachovou stopu, kterou po sobě Dešťovous se Šedivákem zanechali.

Šedivák musel slyšet, jak se prodírá kapradím; čekal na ni, až ho dohoní, a zpomalil, aby mohl běžet vedle ní. „Na stromech už raší pupeny,“ poznamenal a ocasem ukázal na větve dubu. „Zanedlouho nastane novolistí.“

„Nemůžu se dočkat,“ mňoukla Veverka. „Už žádný led a sníh, jen mnohem víc kořisti.“

„Klanu by se víc kořisti hodilo,“ souhlasil Šedivák. „Když už jsme u toho, co kdybychom si zalovili? Myslíš, že by to Ostrodrápovi vadilo?“

„Je mi jedno, jestli mu to bude vadit,“ zasyčela Veverka.

Otevřela tlamičku, aby zavětřila. Nejdřív si myslela, že cítí stopu po jezevci, a přemýšlela, jestli by se o tom měla Ostrodrápovi zmínit – jezevci znamenali potíže, hlavně pokud se jejich území překrývalo s tím klanovým. Ale Ostrodráp byl tou poslední kočkou, se kterou by teď chtěla mluvit, a odhadovala, že on by ji stejně neposlouchal.

Znovu zavětřila a tlamičku jí zaplnil pach veverky. Jakmile spatřila stvoření s huňatým ocasem, které se o pár liščích délek dál hrbilo nad oříškem, pustila jezevce z hlavy. Zkontrolovala, z které strany vane vítr, pak se přikrčila do loveckého postoje a plížila se za kořistí. Když se vymrštila kupředu, stvoření rychle vyskočilo na kmen stromu, ale válečnice byla rychlejší. Zaryla veverce drápy do ramene a rychlým kousnutím do krku ji odrovnala.

Vtom uslyšela hlasité zavřískání a okamžitě se otočila. V trsu kapradí spatřila třepetat křídly kosa. Šedivák na něj podrážděně hleděl.

„Smůla!“ zavolala Veverka. „Asi jsem ho vyplašila, když jsem se vrhla po té veverce.“

Šedivák zavrtěl hlavou: „Ne, šlápl jsem na větvičku.“

„To nevadí, pojď sem, já se s tebou podělím,“ mňoukla Veverka a mávla na něj ocáskem. „Je toho dost.“

Když se k ní Šedivák připojil, z podrostu se vynořil Ostrodráp. „Co to děláte?“ zavrčel. „Jsme na cestě za Větrným klanem, nebo jste snad zapomněli?“

Veverka polkla pořádné sousto a odpověděla: „No tak, Ostrodrápe. Pro Hvězdný klan, nebuď takový suchar. Nikdo z nás ráno nic nejedl.“ Rozpačitě se od veverky odtáhla, jelikož si nebyla jistá, jak bude Ostrodráp reagovat, když se pokusí znít přátelsky. „Dej si taky, jestli chceš.“

„Ne, díky,“ řekl mourek odměřeně. „Kde je Dešťovous?“

„Běžel napřed,“ mňoukl Šedivák a mávl ocasem.

Ostrodráp bez dalšího slova odpochodoval ve směru, který šedý kocour naznačil. Prodíral se pryč vysokou trávou, dokud jeho tmavý kožíšek nepohltily vlhké zelené vějířovité listy.

Veverka otráveně zasyčela.

Šedivák ji špičkou ocasu něžně plácl po oušku. „Nenech se jím tak snadno vytočit.“

„Nejsem vytočená,“ zamumlala Veverka a snažila se o tom přesvědčit i samu sebe. Opět si vzpomněla, jak blízcí si s Ostrodrápem byli na té výpravě, jak se jeden na druhého spoléhali a nakonec jeden druhého i navzájem potřebovali. Jak jsme se od toho dostali sem? pomyslela si zoufale.

Když vzhlédla k Šedivákovi, viděla, jak jeho oči starostlivě potemněly. Věděla, že jí chce být bližší; bližší, než si normálně válečníci jsou. Lákalo ji mu říct, že to cítí stejně, ale ještě bylo příliš brzy, aby si mohla být jistá, že jsou její city skutečné. Nejdřív potřebovala překonat tu hádku s Ostrodrápem. A mezitím máme práci, připomněla si netrpělivě. Jsi válečnice, ne náměsíčný králík!

Rychle se Šedivákem dojedli posledních pár soust a znovu se vydali směrem k hranici s Větrným klanem. Brzy předběhli Ostrodrápa i Dešťovouse. Ostrodráp skolil špačka a hladově ho trhal na kusy, zatímco Dešťovous hltal hraboše. Když se objevili, vzhlédl k nim.

„Už jsem si myslel, že jste se ztratili,“ mňoukl.

Ostrodráp spořádal poslední sousto a postavil se na packy. Aniž by cokoli řekl, otočil se a vydal se dál. Veverka se podívala po Šedivákovi, pokrčila rameny a pak ho následovala.

Stromy už řídly a Veverka zaslechla vodu bublající přes oblázky. Hlídka se vynořila na vrcholku svahu vedoucího dolů k potoku, který označoval hranici s Větrným klanem. Ve vzduchu se nesl pach Větrných, ale žádná kočka na dohled nebyla.

„Zrovna jsme museli minout hlídku,“ mňoukl tiše Šedivák. „Ty pachové značky jsou čerstvé.“

To je dobré znamení, pomyslela si Veverka. Pokud už Větrní fungují tak dobře, že jsou schopni hlídkovat na hranicích, určitě se z Bahňákovy vzpoury zotavují. Znamená to, že Jednofousek už se vydal k Měsíčnímu jezírku, aby od Hvězdného klanu obdržel svých devět životů a velitelské jméno?

„Vydáme se k nášlapným kamenům,“ navrhl Ostrodráp. „Možná je dohoníme.“

Rozběhl se ze svahu a zamířil směrem po proudu se zbytkem hlídky v patách. Stromy za chvíli ustoupily a oni se ocitli na otevřeném vřesovišti; Veverka se ohlédla, aby se podívala na šedý pás holých větví pod sebou. Za nimi se na hladině jezera odrážela bledě modrá obloha, na které už slunce bylo skoro nejvýš.

Potok se tu mezi břehy lemovanými ostřicemi a rákosím valil dolů mnohem strměji. Voda pěnila okolo nášlapných kamenů, které vytvářely cestičku na druhou stranu k vřesovišti; pro kočky bylo snadné po nich přeskákat, i když byl potok plný.

Vítr narážel Veverce do tváře, bičoval jí kožíšek a slzely jí z něj oči. „Nechápu, jak to můžou Větrní vydržet,“ zabručela na Šediváka. „Na dohled není ani jeden strom!“

Šedivák pobaveně zamručel. „Oni nejspíš zase nechápou, jak Hromoví můžou snášet všechny ty větve, které zakrývají oblohu.“

„Zeptej se, až bude pršet,“ zabrblala Veverka.

Pak koutkem oka zahlédla světle hnědý záblesk; přes hřeben utíkal králík. Veverku svrběly packy, jak se za ním chtěla rozběhnout, ale byl už na území Větrného klanu. O chvíli později se objevila štíhlá, šedočerná kočka. Pádila za králíkem a bříškem se otírala o trávu. Veverka zamrkala, aby líp viděla přes slzící oči, a poznala Vranipírka. Stejně jako Ostrodráp byl i on jednou z koček, které vybral Hvězdný klan na onu výpravu k místu utápějícího se slunce.

Lovec i kořist zmizeli v dolíku a pronikavé zapištění, které vzápětí rychle utichlo, Veverce prozradilo, že válečník z Větrného klanu svou kořist skolil.

„Lovecká hlídka,“ mňoukl Dešťovous a kývl k vrcholku kopce.

Přes hřeben následovaly Vranipírka další dvě větrné kočky. Veverka rozpoznala tmavě šedý, mourovatý kožíšek Pavochlupa. Menší kocourek, který šel za ním, byl jeho učedník Lasičkotlapka. Jakmile se zastavili a shlédli na hlídku Hromového klanu, připojila se k nim ještě třetí kočka, Bělina.

Ostrodráp zavolal: „Neseme zprávu od Ohnivého měsíce!“

Pavochlup a Bělina se po sobě podívali. Pak se Pavochlup rozběhl ze svahu jako první, a nakonec se všechny tři kočky shromáždily na druhé straně potoka.

„Jakou zprávu?“ zeptal se Pavochlup.

Veverka zkoumala větrného válečníka pohledem. Býval jedním z největších podporovatelů Bahňáka a pořád na sobě nesl stopy bitvy; natržené ucho a chybějící srst na rameni. Ale Jednofousek se nejspíš rozhodl, že mu bude opět důvěřovat, když mu svěřil velení téhle hlídky.

Ostrodráp se na pozdrav uklonil. „Ohnivý měsíc nás poslal, abychom se ujistili, že je všechno v pořádku,“ mňoukl. „Požádal nás, abychom zjistili, jestli se Jednofousek už vydal k Měsíčnímu jezírku.“

„Jednofousý měsíc,“ opravila ho Bělina.

Veverce se sevřel žaludek. Nazvat velitele klanu obyčejným válečnickým jménem byla velká chyba; jako by Ostrodráp snad nečekal, že od Hvězdného klanu nové jméno obdrží.

„Omlouvám se. Jednofousý měsíc.“ Ostrodrápovi cuklo jedno ouško, ale hlas měl stále pevný. „To je dobrá zpráva. Pogratulujte mu za nás, ano?“

Pavochlup přimhouřil oči. „Proč vás Ohnivý poslal? Myslel si, že Hvězdný klan Jednofousému měsíci devět životů nesvěří?“

Veverka vykulila oči. Zapomněl snad Pavochlup už, že kdyby nebylo Ohnivého měsíce a Hromového klanu, Jednofousý měsíc už by byl vraním žrádlem?

Ostrodráp zamrkal. „Jen se chtěl ujistit.“

„Možná by se Ohnivý měsíc měl více soustředit na vlastní klan a nechat Větrné na pokoji,“ navrhl Pavochlup.

„Nebýt Hromového klanu, Jednofousý měsíc by ani nebyl velitelem!“ podotkla Veverka horlivě. „To víš stejně dobře jako kterákoli jiná kočka, Pavochlupe. Ty s Bahňákem…“ zarazila se, když ji Ostrodráp plácl přes tlamičku ocasem a ona se začala dusit chlupy.

Pavochlupovi žhnuly oči. „Nebyl jsem jedinou kočkou, která věřila, že se Bahňák má stát naším právoplatným velitelem,“ zavrčel. „Ale jelikož ho Hvězdný klan zabil pádem stromu a dal Jednofousému devět životů i velitelské jméno, vím, že jsem se pletl.“

„Jestli mu Jednofousý věří, tak má v mozku včely,“ zašeptala Veverka do ucha Šedivákovi, když ustoupila o krok vzad. „Být Jednofousým měsícem, hlídám si ocásek.“

Ale pak se jí ulevilo, jelikož na okraji dolíku spatřila Vranipírka, který táhl králičí tělo. I když byl tenhle větrný válečník kousavější než liška, nebude se před starými přáteli chovat tak chladně a podezřívavě jako Pavochlup.

„Ahoj, Vranipírko,“ mňoukla. „Dobrý úlovek!“

Překvapilo ji ale, že tmavě šedý válečník jen rychle přikývl a aniž by cokoli řekl, hned odvrátil pohled. Dál držel úlovek v tlamičce, zatímco se mu rozšiřovaly nozdry.

„Jestli je to všechno,“ mňoukl Pavochlup, „můžete jít domů.“

„Neříkej nám, co máme na vlastním území dělat!“ vybuchla Veverka.

„Nech to být,“ zavrčel na ni tiše Ostrodráp. Veverka věděla, že má pravdu – tohle nebyl vhodný čas začít se hádat, ať už byly kočky z Větrného klanu jakkoli nepřátelské.

Pavochlup a ostatní větrní válečníci ze své strany potoka tiše sledovali, jak se Ostrodráp otáčí a vede svou hlídku zpátky k táboru. Veverka cítila pohled Větrných na kožíšku celou cestu z kopce, a když se z okraje lesa ohlédla, všechny čtyři kočky tam pořád stály. Rozběhla se kupředu a nezastavila se, dokud ji od Větrných neoddělil pořádně hustý ostružinový keř.

„Díky Hvězdnému klanu!“ ulevila si a smykem se zastavila na mýtině. Pak se otřásla, jako by zrovna vylezla z ledově studené vody. „Nechápu, co to do nich vjelo.“

„Já také ne,“ souhlasil Dešťovous.

„Já myslím, že je to celkem jasné,“ mňoukl Ostrodráp. „Větrný klan už nechce být spojencem Hromových. Všechno je teď jinak.“

„Po tom všem, co jsme pro ně udělali?!“ Veverčina frustrace a úzkost se proměnila ve zlost; jako by nemohla uvěřit, že Ostrodráp to náhlé nepřátelství Větrných jen tak přijímá. „Byla jsem ždibec od toho, abych tam Pavochlupovi rozdrásala uši!“

„Dobře, že jsi to neudělala,“ prohodil Ostrodráp suše. „I v Hromovém klanu je několik koček, které si myslí, že by se Ohnivý měsíc neměl plést do záležitostí jiného klanu.“

„Myší bobky! Takže si myslíš, že Ohnivý měsíc neměl dělat nic a prostě měl Bahňáka nechat, aby převzal moc?“ Veverka vyskočila dopředu, ale než se k Ostrodrápovi dostala, Šedivák se protlačil mezi ně.

„Tohle není třeba,“ mňoukl. „Větrní nejspíš jen chtějí dokázat, že jsou opět silní, když teď mají nového velitele. Dej jim čas. Oni se zase uklidní.“

Veverka věděla, že šedý kocour má nejspíš pravdu; ale to nedávalo Ostrodrápovi právo urážet jejího otce. Přinutila se nechat slehnout chlupy, ale když se pak vydali zpátky k táboru, pořád se třásla zlostí.

„Ohnivý měsíc bude vždy chtít Jednofousému pomáhat,“ zavolala zezadu na Ostrodrápa, když před ní proklouzl trsem kapradí. „Jsou přáteli už věky.“

„Možná, ale Jednofousý měsíc už jeho pomoc očividně nepotřebuje,“ mňoukl Ostrodráp, aniž by se ohlédl. Jistota v jeho hlase Veverku znovu jen rozčílila. „Pro klany je rivalita přirozená. Bylo správné Větrným pomoct, když měli potíže, ale nemůžeme se o ně starat pořád.“

„Hloupý chlupáč!“ zavrčela Veverka, ale ne dost hlasitě na to, aby ji Ostrodráp slyšel.

Nelíbilo se jí, že se klany hned rozdělily do svých nových území jako tekoucí voda; co se stalo s tím, jak si během té dlouhé výpravy z lesa byli všichni blízcí? S tím, jak se všechny kočky snažily si navzájem pomáhat, aniž by přemýšlely nad tím, do kterého klanu kdo patří? Připadalo jí příliš brzy na to, aby se k sobě obrátili zády a dovolili nepřátelství a rivalitě převládnout. Jak na tomhle novém a neznámem místě přežijí, když se na sebe navzájem nebudou moct spolehnout?

„A co se stane, když budou Hromoví potřebovat pomoc od Větrného klanu?“ mňoukl zlověstně Dešťovous, jako by četl Veverce myšlenky. „Nad tím jste nepřemýšleli?“

Ostrodráp vedl hlídku domů jinudy. Cestou lovili, aby zbytku klanu přinesli kořist. Veverka se zastavila pod dubem a znovu zavětřila pach jezevce. Tentokrát byl ale silnější a čerstvý; určitě to nebylo dlouho, co tudy to stvoření procházelo.

„Ostrodrápe, cítíš to taky?“

Mourovatý válečník za ní přiběhl s veverkou, kterou právě ulovil. Položil úlovek na zem a než zhluboka nasál čerstvý vzduch, řádně si olízl tlamičku. V jantarových očích se mu ihned poté objevilo znepokojení. „Jezevec! A je blízko.“

Veverku brněl kožíšek. Jezevec na jejich území byl to poslední, co by teď kterákoli kočka chtěla. Jestřáb už jednoho z Říčního klanu vyhnal a zdálo se, že Hromoví mají štěstí, že na žádného ještě nenarazili. „Budeme s tím muset něco udělat,“ mňoukla.

Ostrodráp přikývl. Jezevec by si určitě rád pochutnal na malém kotěti, kdyby k tomu dostal příležitost. Dospělé kočky jezevci většinou nelovili, ale ani tak nebyli válečníci v bezpečí, kdyby na nějakého narazili. Jezevec zabíjí kořist také jen z čisté krutosti, zadupe ji do země, nebo ji popadne do čelisti a nepustí, dokud oběť nezemře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočičí válečníci: Nové proroctví (5) - Stmívání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.