LIŠÁK A JÁ

Opravdový příběh o přátelství
mezi ženou a liškou

• •

Catherine Ravenová

JOTA / 2022

FOX & I

© Catherine Raven, 2021

International Rights Management:
Susanna Lea Associates on behalf of Spiegel & Grau, LLC

Translation © Tereza Suchá, 2022

© Nakladatelství JOTA s.r.o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-996-5

Tato kniha odráží autorčino vnímání skutečnosti. V zájmu zachování soukromí těch, kteří jsou v této knize zmíněni, byla pozměněna některá jména, lokace a vše, co by mohlo napomoct identifikaci jednotlivých protagonistů. Některé rozhovory byly sepsány na základě autorčiných vzpomínek.

Lišákovi

LIŠÁK A JÁ

• • • • • • • •

Dvojitá duha sehrála v počátcích mého přátelství s lišákem významnou roli. Šla jsem si zaběhat a uvědomila jsem si, že v této drsné přírodě nebude žít déle než pár let. Tenkrát jsem ještě byla přesvědčená, že jen blázen by se citově vázal na tvora, který bude žít jen krátce. Při zpátečním běhu se přede mnou objevila duha. Jeden konec duhy mizel za skupinou uschlých topolů tyčících se proti šedé obloze s korunami vzájemně propletenými. Druhá duha se klenula vysoko nad nimi. Kolikrát už jsem v tomto údolí spatřila duhu? Rozhodně alespoň stokrát. A přesto jsem se vždy zastavila a pozorovala ji. Uvědomila jsem si, že lišák, stejně tak jako duha nebo jakýkoli jiný dar Přírody, má svou vnitřní hodnotu, která nijak nesouvisí s délkou jejich existence. Od toho okamžiku jsem si vzpomněla na duhu pokaždé, když jsem zapochybovala nad množstvím času, který jsem věnovala tvorovi, jehož život není o nic delší než mrknutí oka.

SAINT-EXUPÉRYHO HROZNÝŠ

Dvanáct dní se den co den objevoval u mé chaty lišák. Každý den, na minutu přesně, jakmile se slunce dotklo vrcholku na západním horizontu, se uvelebil v prašném důlku mezi trsy popelavě modré usychající trávy. Stočil se do klubíčka, hlavu si položil na chvost a s přimhouřenýma očima předstíral spánek. Seděla jsem na kempingové stoličce a tvrdá stébla trávy se zapichovala do látky. Otevřela jsem knihu a předstírala jsem zaujetí četbou. Dělily nás dva metry a jedna vytáhlá, povadlá pomněnka. Je docela možné, že nás někdo zpovzdálí pozoroval – tmavý rejsek, polní myš, hroznýš červený – kdo ví. Pravdou je, že jsem měla pocit, jako bychom v tu chvíli byli na celém světě jen my dva.

Třináctý den, někdy mezi třetí a půl čtvrtou odpoledne, jsem na sebe navlíkla pár vrstev oblečení navíc, abych zůstala hezky v teple, a vyrazila ven. Posadila jsem se, sepnuté ruce zasunula mezi kolena a netrpělivě jsem poklepávala nohou. Čekala jsem, jestli se lišák opět objeví, a zároveň jsem si přála opak.

Moje chata nebyla zrovna ideálním útočištěm pro samotnou ženu. Vedla k ní tři kilometry dlouhá štěrková cesta utopená v liduprázdném údolí. Do nejbližšího města to bylo necelých sto kilometrů. Byla jsem jediným obyvatelem bezejmenné ulice, a neměla jsem tudíž ani žádnou přesnou adresu. V takto zapadlém a opuštěném kousku světa se jen těžko hledá normální zaměstnání. Všechny vysílače byly příliš daleko, než aby k mé chatě dolétl alespoň slabý telefonní signál. Pokud by mě uštknul chřestýš nebo pokud bych uklouzla na prudké skále za chatou, nikdo by nezaslechl mé volání o pomoc. Dá se na to však pohlížet i z té lepší stránky – nemusela bych se nějakým voláním o pomoc vůbec vysilovat.

Zakoupila jsem tento pozemek před třemi lety. Předtím jsem bydlela nahoře v údolí, kde jsem měla pronajatý srub, o kterém majitel tvrdil, že ho upravil, aby byl celoročně obyvatelný. Ve skutečnosti to znamenalo jediné – pokud jsem se nechtěla vzbudit s omrzlinami, musela jsem spát v dlouhém péřovém kabátě a sněhulích. Nic víc jsem si ze svého platu nemohla dovolit. Pracovala jsem jako průvodce pro turisty a na částečný úvazek jsem vedla výuku v terénu. Předpokládali byste, že bez zaváhání přijmu nabídku univerzity stát se na rok výzkumným pracovníkem. Mohla bych se okamžitě odstěhovat. Nejen že bych se už nemusela při sprchování vyhýbat všudypřítomným krápníkům, ale vydala bych se také logickým a očekávaným směrem k získání doktorátu. Já jsem však s přijetím nabídky nespěchala a univerzita si musela počkat, dokud jsem nezakoupila tento pozemek. Teprve poté jsem nabídku přijala a pronajala si malé místečko na univerzitních kolejích vzdálených 200 kilometrů od mého pozemku. Každý víkend jsem pak jezdila na svůj pozemek kempovat. Ani sněhová vánice nebo zledovatělé silnice mě nemohly zastavit. Usadila jsem se na kámen, poslouchala syčení plynového vařiče a zvuk kobylek, které se bezhlavě vrhaly na stan, aby byly následně odmrštěny napnutou látkou. Cítila jsem se být součástí vlastního kusu země. Nikdy předtím jsem takový pocit sounáležitosti nezažila. Jakmile skončila moje roční výzkumná práce na univerzitě, přesunula jsem se nastálo na svůj pozemek, abych zařídila vše potřebné pro stavbu chaty.

Seděla jsem před chatou, čekala na lišáka a kochala se nádherným výhledem. V údolí bylo jen pár viditelných staveb, a proto se tu duha dala pozorovat v celé své kráse. Její konce se dotýkaly zvlněných polí pode mnou. Široko daleko byste jen těžko hledali zelenou plochu, kde by se mohl ukrýt skřítek leprikon, na druhou stranu tam díky tomu nemuseli lidé žít ve společnosti chřestýšů. A přesto jsem se cítila rozpolceně. Ani ta nejdokonalejší dvojitá duha mi nemohla vynahradit vše, co nabízí život ve městě. Možnost potkávat jiné lidi, zapojit se do kulturního života a také najít si skutečné zaměstnání, kde bych díky spoustě zodpovědné práce neměla čas honit se po lesích za lišákem. Musela jsem mnohé obětovat, abych získala doktorát z biologie. Přespávala jsem v opuštěných budovách a umývala podlahy na univerzitě. Na oplátku jsem měla možnost se dozvědět, že základem každého poznání je vědecká metoda a že divoké lišky nemají žádnou osobnost.

Když se Lišák rozběhl směrem ke mně, ozvala se slabá, hypnotizující melodie jako od Krysaře z mé oblíbené pohádky. Víte, o čem mluvím, že? Muž v pestrobarevném oděvu se zjeví ve městě a odláká děti svou svůdnou hudbou do země alpských jezer a zasněžených vrcholků. Lišák se stočil do klubíčka vedle mě, přimhouřil oči a já se chopila knihy. Ještě stále byla slyšet hudba. Ale ne, nebyl to Krysař. To jen někde v dáli zpíval drozd.

Lišák prospal celý den ve stínu svého oblíbeného balvanu a navečer ho probudily paprsky zapadajícího slunce. Vystrčil zadek k obloze, čumákem zavětřil ve vzduchu a důkladně si protáhl krk a přední tlapu, která byla holá jako čerstvě narozená myš. Srst mu sice rostla, ale špatně. Když se otočil zády, bylo vidět, že má srst slehlou dozadu, takže kůže na přední straně jeho běhů zůstávala holá, ale přesto v teple.

Štěrkem se prodírala myš. Nejspíš byla březí, neboť našlapovala ztěžka a nejistě. Už byla téměř na dosah, když poryv větru zohýbal uschlé listy trávy a praskání překrylo zvuk myších kroků. Do lasičích čůránek. To ten den pěkně začíná. O něco níž, na Vojtěškovém plácku, vítr nefoukal. Ve stínu keřů se povalovalo několik myší a podél remízku spěchala koroptev. Na nic z toho si ale nemohl dělat nárok. Noru obývala jeho matka a ta do ní vpustila pouze svého druha a jejich právě odstavená mláďata. Lišák si však málokdy nechal překazit plány jejími zákazy. Už mu byl rok a byl dost hbitý na to, aby neustále testoval její ostražitost. Vždyť na cizí pozemek se snažil proniknout dnes a denně.

Pro tentokrát se však rozhodl vyhnout matčinu teritoriu a raději zamířil k domu se zářivě modrou střechou. Dům byl usazený na svahu kopce mezi jeho a matčiným doupětem. Střecha vypadala, jako by ležela přímo na zemi, neboť severní i jižní stěna byly celé obrostlé pelyňkem a jalovcem. Dalo by se říct, že je tento dům umístěný stejně jako jeho doupě. Oba domovy byly zapuštěny do stejného úbočí a dokázaly nasát co nejvíce paprsků vycházejícího i zapadajícího slunce. Z obou byl výhled na třpytivé zákruty řeky a oba byly chráněny před studeným severním větrem.

Rozhlédl se po svahu a hledal pěšiny vedoucí k domu. Vyschlým korytem se nedalo projít nehlučně, ale dnes se nepotřebuje skrývat a cesta korytem znamenala nejméně překážek. Cestou korytem musí překonat velmi větrný hřeben. Hnán větrem se k Round Hill blížil obrovský mrak. Přikrčil se mezi dvěma kaktusy, které mu sahaly téměř po bradu, a zatajil dech, aby se mu jejich ostny nezapíchly do hrudi. Podívaná na hrnoucí se mrak za to stála. Jakmile mrak narazil do skály, roztrhl se na několik kusů. Přesně podle plánu!

Ve vyschlém korytě šustily husté trsy vytrvalých trav, jejichž stonky se ohýbaly pod tíhou květů naplněných zralými semeny. Semena trav, tenká a dlouhá jako rybí kosti, mu pokryla srst a zapíchla se do kůže. Zastavil se u malého růžového keře, jehož trny použil jako kartáč k vyčesání kožichu. Hned byl o něco lehčí a rozběhl se dolů strží. Při běhu se nakláněl ze strany na stranu jako jestřáb lovící hraboše za klouzavého letu.

Kaktusy, poryvy větru a semena tenká a ostrá jako rybí kosti – tak nevypadá to pravé místo pro život. Lišky z Vojtěškového plácku se teď nejspíš v polospánku povalují na svém zeleném políčku, tlamy mají dokořán a čekají, až nějaké zbloudilé myši slepě přeběhnou krátký měkký trávník a samy se napíchnou na čekající špičáky. Tak vypadá správné místo k životu. Tedy vypadalo by tak, kdybys byl jedním ze smečky lišek, jejichž jediným životním cílem je velet lovišti s velkým množstvím zmatených myší.

Nacpala jsem svou Therm-a-Rest karimatku do plátěného obalu a vytvořila z ní kempingovou židli. Tato karimatka se mnou strávila už stovky nocí v divočině a stejně jako závodní kůň odeslaný do důchodu, i ona se bránila domestikaci. Ať jsem ji rozložila jakkoli, vždy přistála na tom nejhorším místě široko daleko. Lišák zvolna přiklusal do stínu chaty, stočil se do klubíčka a přitiskl se k zemi, až vypadal jako chlupatý koberec. Mezi námi byly jen dva metry země porostlé pomněnkami. Čekal bez hnutí ve svém uhlazeném dolíku, zatímco já jsem se snažila uvelebit na své měkké, nestabilní židli, na které jsem nebyla schopná udržet rovnováhu a přestat se kymácet. „Malý princ,“ pronesla jsem a otevřela povoskovanou obálku paperbackového vydání. „Napsal Antoine de Saint-Exupéry.“

Už docela dlouho stojí můj život za houby. Otazník. Když jsem se konečně rozhodla odsud odejít, nepotřebovala jsem se rozhodnout co dělat dál, ale spíš proč už na tom nepracuju. I když se to stydím přiznat, odpověď na moji otázku souvisí tady s tím lišákem.

Trvalo nám s lišákem několik měsíců, než jsme našli způsob soužití, který nám oběma vyhovoval. Neztrácela jsem čas mapováním naší cesty, ale objasnění už bylo na obzoru a v divoké, otevřené krajině se obzoru nedá vyhnout.

„Malý princ požádal Saint-Exupéryho, aby mu namaloval ovci. Saint-Exupéry se mu snaží vyhovět… myslím si, že tady jde o laskavost, Lišáku.“ Zvykla jsem si lišákovi střídavě číst a vykládat. Poté jsem se na něj vždy na patnáct vteřin v tichosti zadívala. Těch patnáct vteřin mělo nahradit jeho odpověď.

„Princovi se nelíbila ani jedna ovečka, kterou mu Saint-Exupéry namaloval, a proto mu autor namaloval krabici a řekl, že ovečka je schovaná uvnitř.“ Pokrčila jsem rameny. „Funguje to. Neviditelná ovce v krabici. Ta ovce byla prostě celou dobu v krabici, Lišáku.“ Následovalo jeho patnáct vteřin.

Lidé kupují, zavírají do klecí, uchovňují a uvazují na vodítka různá zvířata. Ta potom žijí v krabicích stejně jako princova ovečka. Každý, kdo vlastní takovou krabici, vnucuje zvířeti uvnitř své představy. Může si ho polidštit nebo naopak naprosto odlidštit, jak jen bude chtít.

Holou rukou jsem vytrhla ze země trs uschlé trávy. Stonky se rozpadly a malé úlomky se mi zapíchly do dlaně. Lišák otevřel oči a upřeně mě pozoroval, zatímco jsem se je snažila vytřepat z poraněné ruky. Jeho osmnáct minut, což byla průměrná doba, kterou strávil v mé společnosti, bylo téměř u konce. Zaklonil hlavu, dlouze zívl a vyplázl jazyk, drsný a růžový jako guma, kterou jsme kdysi používali ve škole.

Byli byste schopni pozorně poslouchat osmnáct minut kvákání kačen? Nebo mňoukání kočky? Psí štěkot? Je to v podstatě to samé. Všichni živočichové rozeznávají různé zvukové signály svého vlastního živočišného druhu a zvuky jiných druhů odsunují do pozadí a vnímají je spíš jako šum. Oni slyší „bla bla bla“, kdežto my slyšíme „kva, kva, kva“.

Většinou. Ještě před tím, než jsem potkala Lišáka, jsem se domnívala, že lišky jsou svým způsobem výjimečné. Ruský vědec Dmitrij Beljajev se patnáct let snažil naučit lišky reagovat na lidské hlasové povely. Ve svých experimentech došel k závěru, že lišky stejně jako psi dokážou rozlišit určité lidské zvuky. To znamená, že jsou lišky schopny rozeznat rozdíl mezi zzzzz, mmm, ššš a podobně. Jestliže se Beljajev nemýlil, pak byl Lišák schopný rozpoznat slova, ale nerozuměl by jim. Tak jako já při poslechu opery.

Ještě stále jsem si četla se svým lišákem bez krabice, když nás vyrušilo vyzvánění telefonu. Snažila jsem se zvonění ignorovat, ale bohužel jsem nevlastnila záznamník a volající měl evidentně trpělivosti na rozdávání. Po dvanáctém zazvonění jsem se zvedla, zašla do domu a zvedla sluchátko. Dveře jsem nechala otevřené, abych mohla neustále sledovat Lišáka. Jenna, moje nadřízená z programu celoživotního vzdělávání na univerzitě, si se mnou chtěla upřesnit podrobnosti týkající se mé nadcházející přednášky o divočině. Zhruba deset týdnů ročně jsem věnovala práci na univerzitě vzdálené necelých padesát kilometrů. Jak na to ale zareaguje lišák? Ještě nikdy jsem od něj neodešla. Byl to vždy on, kdo vstal a ukončil náš společný sedánek. On vždy odcházel první. Tak jsme to měli nastaveno. A přesto tam stále seděl, necelých sedm metrů ode mě, i když mě nemohl vidět a i když jsem se vzdálila víc, než je v jakékoli kultuře považováno během návštěvy za vhodné. Jednou tlapkou si k sobě přitáhl modrou pomněnku a o její stonek si soustředěně otíral čumák.

Nechtěla jsem, aby se cítil opuštěně. Přesunula jsem se proto blíž ke dveřím a ramenem jsem si přidržela sluchátko, aby Jenna neslyšela, jak na něj volám, že se brzy vrátím a ať na mě počká. Když jsem si přisunula sluchátko zpět k uchu, Jenna se zeptala, s kým jsem to mluvila.

„S nikým. Jsem tu sama. Kolik budu mít studentů?“ Lišák pustil pomačkaný stonek květiny a rozhlédl se kolem sebe, aby včas odhalil hmyz, který by ho mohl obtěžovat.

„Vždyť jsem ti to právě řekla. Třicet dva. Takže sis pořídila mazlíčka?“

„Nepořídila. Jsem tu sama. Vždyť víš, že si občas jen tak bručím a mluvím sama pro sebe.“ Lišák se otočil ve snaze zjistit, jestli se na jeho pozadí neděje něco zajímavějšího.

„Všimla sis, že když mluvíš sama se sebou, že ve skutečnosti nebručíš?“

Když jsem konečně zavěsila, lišák se oddával vášnivému „myšilovu“. Tím chci říct, že proháněl buď myši, nebo hraboše. I když jsou to dva odlišné živočišné druhy, z určité vzdálenosti je prostě nerozeznáte. Lišák byl výborný lovec a vždy ulovil víc, než dokázal spořádat. Myší přebytky si důmyslně ukrýval a mezi své skrýše zahrnul i prostor kolem mého kempingového křesílka. Týden poté, co se Lišák rozhodl být mým pravidelným návštěvníkem, jsem postavila zeď z kamenů, kterou jsem vyznačila zónu bez myší (ZBM) kolem svého křesla. Doufala jsem, že se v ZBM nebudou vyskytovat zahrabané zmrzačené, mrtvé a páchnoucí myši, ale hlavně jsem nechtěla být přítomna jejich exhumaci.

Lišák to viděl jinak. Kdykoli zahrabal zbytky myši uvnitř ZBM, ukázala jsem na liliputí kamennou zídku a snažila se mu vysvětlit, že tady nejsou mumifikovaní hlodavci vítáni. Následně jsem se pustila do objasňování fráze nejsou vítáni. Vycítil, že mu nevykládám nic zajímavého, a celý proslov si přeložil jako „bla bla bla“. Ačkoli moje malá zídka nijak nezměnila lišákovo chování, alespoň v jednom případě zmírnila mé rozpaky ze skutečnosti, že poskytuji útočiště lišce.

„Na vaší příjezdové cestě leží rozkládající se hlodavec.“ Řidič společnosti UPS mi podával měsíční zásobu kancelářských potřeb.

„Další myš? To snad není možné. Nějaké zvíře…“ Potřásla jsem hlavou a sklopila pohled na svá bosá chodidla. „Děje se to už nějakou dobu.“ Pohlédla jsem řidiči přímo do tváře. „Možná… hmmm… skunk?“

„Kdepak, to bude liška. Rozhodně liška.“

Stejně jako ostatní lidé žijící na venkově, i já jsem musela být vynalézavá a soběstačná. Tady v divočině nejezdili popeláři a v zimě nám tu nikdo neprotáhl příjezdovou cestu. Šerif bydlel skoro padesát kilometrů daleko. Museli jsme se sami postarat o své domy, pozemky i cesty. Doručovat poštu však sami nemůžeme. Bohužel ji nedoručovala ani americká vláda. Poštovní schránky jsou zjevně v našich končinách nepraktické. Řidič UPS kopnul do země a na jeho kordovanové polobotky se snesl obláček vyschlého jílu. „Celé vám to tady rozhrabe a ještě k tomu smrdí. Já bych si rozhodně nenechal lišky běhat po pozemku.“

Nečekala jsem, až přestane nesouhlasně vrtět hlavou, a rychle jsem ukázala na svou kamennou zídku. „Já ho tady nenechávám. To. Nenechávám to, ať je to cokoli. Rozhodně ne.“

Zatímco jsem následující den čekala, až se Lišák v 16.15 objeví, přemýšlela jsem o nadcházejícím milníku v našem soužití – strávili jsme společnou četbou patnáct dní. Ani jeden den jsme nevynechali. V liščím životě je to šest měsíců. Lišky se tu objevovaly už dříve. Některé se narodily jen kousek od mého zadního vchodu. Všechny se ale snažily skrývat. Navzdory všem překážkám se nám s Lišákem podařilo v průběhu několika měsíců vybudovat vztah díky opatrnému proplouvání různými situacemi, ve kterých jsme se ocitli. Dosáhli jsme stavu, který by si zasloužil oslavu. Jenže jak to oslavit?

Rozhodla jsem se ho opustit.

Nasypala jsem mletou kávu do nádoby s horkou vodou, a zatímco jsem čekala, až se mi přefiltruje pravé kovbojské kafe, přemýšlela jsem, jak se zbavit lišáka. Možná už se tady neukáže. Otevřela jsem ledničku. „Nepovažovala jsem mylně náhodu za závazek?“

Lednička pro mě neměla žádnou odpověď a nabídla jen velmi malé množství potravin. Něco mě ale napadlo. Sepsala jsem si nákupní seznam a vymyslela si spousty pochůzek. Opouštěla jsem chatu s vědomím, že ve čtvrt na pět odpoledne ještě určitě nebudu zpět. Čekalo mě padesát kilometrů dolů údolím do vesnice s nejbližším supermarketem. Za zády jsem měla modré nebe nad jižním obzorem a přede mnou se směrem k horám na východě honily bílé mraky s černým okrajem. Pod nimi se v pohybujících stínech spikli krávy, ovce a koně a dělali vše pro to, aby každá ujetá míle byla k nerozeznání od té předchozí. Obvykle jsem během jízdy počítala ohyby hadovitě se vinoucí řeky, abych odhadla, kde se zrovna nacházím. Podle pohybu mraků jsem tipovala čas a podle množství zahlédnutých orlů skalních jsem odhadovala, jak velké jsem dítě štěstěny (můj rekord bylo sedm, za čtyři jsem si vysloužila zmínku v časopise). Ne však dnes.

Jelikož jsem teď nebyla ničím vázaná a v 16.15 jsem mohla být, kdekoli jen budu chtít, probudila se má neklidná povaha a rozjela jsem se příliš rychle, než abych mohla zahlédnou nějakého orla. Představte si krásnou rovnou silnici bez jediného výmolu a nikde nikdo. Zařadila jsem pětku, najela jsem doprostřed silnice, abych se vyhnula nakloněné krajnici, a sešlápla plyn. Stala jsem se kapkou rtuti, živým stříbrem, prvkem s označením Hg, hydrargyrum, rumělkou, odolávající sdružování a neschopná přijmout pevnou formu. Volant souhlasně vibroval.

Privilegium v podobě vztahu s liškou stálo víc, než jsem doposud zaplatila. Když jsem byla před týdnem ve městě na nákupech, napadlo mě zastavit se ve fitku. Na zvedání činek se soustředil jediný člověk – Bill, vědec, se kterým jsem dřív pracovala v národním parku. Zmínila jsem se, že mě „nejspíš“ občas navštěvuje lišák. „Hlavně si ho nepolidšťuj,“ zareagoval. Doprovodil ta čtyři slova významným mrknutím a já jsem se zahanbeně dala na ústup. Polidšťováním se označuje naprosto nepřijatelné jednání, kdy zvířatům přisuzujeme vlastnosti a schopnosti, které jsou pouze lidskou výsadou. Je to akt přijetí lišky do vaší sociální skupiny. Kdokoli si může beztrestně polidšťovat zvíře, které vlastní – koně, jestřába nebo i ochočeného skunka. Já ale učím přírodní vědy. V mém případě je polidšťování divokých zvířat trapné a velmi hloupé.

Je vcelku jednoduché si představit tu obrovskou propast, kterou společnost vytvořila mezi lidmi a divokými, nespoutanými zvířaty. Je příliš hluboká a široká a jen blázen by se ji pokusil překročit. Pokud byste si někdo chtěli zničit pověst, můžete přijít na přednášku oblečený do kraťasů a dívčích ponožek jako Kryštůfek Robin, anebo se nechat obvinit z polidšťování zvířat. Zastal by se vás jen Medvídek Pú.

Proč se vystavovat takovému ponížení? Je lepší zůstat na vaší straně propasti. Co se mě týče, byla jsem unavená z neustálého slézání dolů, překračování na druhou stranu a škrábání se ven. Občas jsem do propasti nesestupovala, spíš jsem se tam zřítila. Představovala jsem si, že i lišák má nějakou osobnost? Čím víc času jsem s ním trávila, tím víc se měnil můj postoj k polidšťování. V tuto chvíli, na samém začátku našeho přátelství, mě ze všeho nejvíc ovládala zvědavost.

Jednou rukou jsem popadla dvě pevné bílé houby a druhou jsem se natáhla pro jeden z těch kluzkých plastových sáčků. Na odhaleném zápěstí zazářil ciferník mých hodinek. Do čtvrt na pět zbývá 45 minut. Lišák! Setkání s lišákem, kterého jsem se ještě před chvílí chtěla zbavit, mi najednou připadalo mnohem důležitější než houby, kvůli kterým dnes ujedu téměř sto kilometrů. Několikrát jsem se sáčkem zatřepala, ale odmítl se otevřít, a tak jsem houby nacpala zpět do regálu mezi pomeranče a rychle jsem napěchovaný nákupní vozík tlačila k pokladně. Snažila jsem se spočítat, kolik času mi zabere cesta domů po dvouproudé silnici lemované špalírem jelenů běloocasých, a mimoděk jsem zajela k prázdné expresní pokladně. Hned za mnou se k pokladně přivalil jakýsi kovboj. Pokladní přejela pohledem obsah mého vozíku, významně zdvihla obočí, usmála se, ale nic neřekla. Podle protokolu se mě měla zeptat, jestli jsem našla vše, co jsem potřebovala. Vsadím se, že ji spíš zajímalo, jestli umím počítat do osmi.

„Ano. Děkuji,“ odpověděla jsem na nevyřčenou otázku, „jen mě mrzí, že jsem tam musela na poslední chvíli nechat pár hub.“

Obočí jí kleslo a obrátila oči v sloup.

Ze zadní kapsy jsem vytáhla peněženku. „Škoda těch hub,“ pronesla jsem, zatímco jsem přepočítávala hotovost. Obrátila jsem se na kovboje a zjistila jsem, že je mu asi 110 let.

„Jejda. Jen pár banánů.“ Nahnula jsem se nad jeho vozík a nakoukla dovnitř. Nic. Jen banány. „Na to jste si ani nemusel brát vozík, že?“

„Potřebuji se o něco opřít,“ odpověděl, „když musím čekat.“

Chvíli jsem přemýšlela, jestli tou poznámkou chtěl vyjádřit i něco jiného. Ne jeho slova, ale jeho tvrdý, upřený pohled mi měl napovědět. Očekával omluvu. Až v půli cesty domů mi došlo, že byl naštvaný, neboť jsem stála u špatné pokladny. Nesnáším, když nejsem schopná zachytit tyto sociální náznaky. Kdykoli je zachytím příliš pozdě, zděsím se představy, kolik jsem jich nejspíš nezachytila vůbec.

Teď mě však mnohem víc znepokojovala představa, že nebudu doma, až mě Lišák přijde navštívit. Byl to nezvaný host, kterého nemůžu nechat čekat. Nezvaní hosté jsou ve zcela jiné pozici než ti pozvaní. Pokud je někdo pozvaný, tak se od něj podle mě očekává, že bude shovívavý k občasné nedochvilnosti hostitele. Pozvaní hosté zahalekají: „Kde jste kdo?“ a aniž by zjišťovali, jestli je „kdo“ vůbec doma, pozvou se dál. Znají cestu k lednici, kde se sami obslouží a vezmou si něco k pití. Naproti tomu nezvaní hosté jsou křehcí a vyžadují přivítání přesně na čas, aby se nemuseli cítit v rozpacích, které už tak vyvolává stav nezvaného. Vůbec nejkomplikovanější je nezvaný host, který ale ví, že je očekáván.

Pokud nebudu za čtyřicet minut doma, Lišák přiběhne k mé chatě a zcela pochopitelně bude očekávat pohostinnost. Párkrát zahrabe v prachu, zavětří, bude předstírat zaneprázdněnost a vyčerpá všechny své zásoby trpělivosti a skromnosti. A potom se uraženě vytratí. Něco takového se nedá vysvětlit 110letému kovbojovi opřenému o vozík s pěti banány. A přece to byla pravda.

Jela jsem po příjezdové cestě a pohledem prozkoumávala protilehlý kopec. Na jeho vršku se skalnatý útes drze skláněl k severu a z dálky vypadal jako malý elegantní klobouček. Uprostřed útesu se z hnízda na zastíněné římse vznesl orel skalní. Vyběhla jsem po schodech, vyklonila se z okna a snažila se najít lišáka. Zahlédla jsem špičku jeho ohonu ve vysoké trávě. Sledovala jsem ho dalekohledem a nespouštěla ho z očí, jako kdyby to byl tetřev, kterého držím flintou na mušce. Tato tradiční lovecká dovednost vyžaduje, aby lovci předvídali rychlost a směr pohybu zvířete a udržovali hlaveň, zaměřovač nebo dalekohled těsně před pohybujícím se cílem. Sledovat lišáka bylo vcelku snadné. Jeho ocas bezostyšně poskakoval dolů z kopce. V mé vysokoškolské učebnici stálo, že se divoká zvířata snaží instinktivně uniknout svým přirozeným nepřátelům. Nejspíš to platí obecně pro lišky, ale tento jeden lišák se vůbec nesnažil skrývat před orlem. Uháněl dolů z kopce v rytmu předehry k opeře William Tell.

Zatímco se orel skalní vznášel nad svým hnízdem, hluboko pod ním upaloval malý lišák dolů po svahu. Doběhl k domu s modrou střechou právě ve chvíli, kdy se garážová vrata s hlasitým prásknutím zavřela. Prudce se otočil a rychle se rozběhl k jediné ústupové cestě vedoucí k řece. Byla to prašná cesta lemovaná potůčkem a řadou topolů. Podél potůčku se rozprostíral lán vojtěšky, zelené a uhlazené jako krk bažanta. Na druhém břehu se tlačily uschlé chomáče, strakaté a rozčepýřené jak bažantí ocas.

Za řekou přecházela pole v kopce, kopce přerůstaly v lesy a ty klouzaly dolů po prudkých útesech, které se schovávaly pod sněhovými čepicemi. Kam až oko dohlédlo, se za sněhovými čepicemi rozprostíraly hřebeny hor. Ani orel nevěděl, kde ty hory končí, jestli vůbec někde končí. Pozoroval lišáka, jak mizí mezi hustými holými vrbami na břehu řeky, a poté se rozlétl proti proudu k nedalekým polím, na kterých se pásla novorozená jehňata.

Lišák se plížil pod keři, dokud se jeho přední tlapy neponořily do vody. Zadíval se na nově odhalený písečný ostrov lesknoucí se ve slunci. Uměl plavat, ale raději se této aktivitě vyhýbal. Bahnité koryto řeky teď bylo plné vody, která se rozlévala do široka a zaplavovala propletené kanály, výběžky a štěrkové mělčiny z loňského podzimu. Ani los by se teď nepokoušel dostat na druhou stranu. A dnes? Dnes na něj možná bude čekat jedna dívka.

O něco později zahlédl orel před domem s modrou střechou dva živočichy: lišáka jdoucího na západ směrem ke kopcům porostlým pelyňkem a člověka jdoucího na východ směrem k řece. Když slétl o něco níž, dospěl k názoru, že ti dva nejdou každý jiným směrem. Ti dva živočichové si šli naproti.

Odložila jsem Malého prince a ledový čaj vedle své kempingové židle a vydala jsem se hledat lišáka. Zahlédla jsem ho klusat zpět od řeky po pěšině vedoucí pod mou chatou. Buď mohl pokračovat dál a zcela se mi vyhnout, nebo se odpojí od cesty a vyjde nahoru do kopce, aby se se mnou potkal na našem místečku. Šla jsem přímo k němu, zakopávala jsem o výmoly a hromádky, které tam vykopali skunkové, prsty na nohách jsem měla otlučené od zabahněných kamenů velikosti melounu a několikrát jsem se musela prodírat hustým porostem zamotaných rostlin hrášku, které mi sahaly až po stehna. Šlahouny jetele se přichytávaly mých tkaniček pokrytých kudlibabkami. Přišel ke mně na vzdálenost devíti metrů a pak se zastavil a pozoroval mě. Kdybych cestou překážky obcházela, hleděla vzhůru na zpívajícího skřivana, anebo se předklonila a vytrhla ze země plevel, nikdy by nepochopil, že jsem ho očekávala. Stála jsem na okraji louky, založila jsem si ruce na prsou, dřepla jsem si jako žába a tělo vmáčkla mezi kolena. Viděl, že vyčkávám, a vyrazil ke svému obvyklému místu vedle pomněnek. Vydala jsem se za ním.

Pokračovala jsem v hlasitém předčítání od místa, kde jsme včera skončili. Když jsem dočetla druhý odstavec, zvedla jsem otevřenou knihu a ukázala mu prince s vlasy blonďatými a rozježenými jako antilopí mládě. Dočetla jsem a snažila jsem se shrnout to podstatné. „Malý princ žije na planetce – je opravdu malinká. Na planetce roste jediná květina – růže. Je marnivá. Její okvětní lístky…“ napnula jsem ruku, jako když 737 startuje (abych zdůraznila svá slova), „byly ploché. Jako po faceliftu. Nikde ani vráska. Já vím, Lišáku,“ přikyvovala jsem, „ale malý princ se do růže zamiloval.“ Závan suchého, teplého vzduchu mi sevřel hrdlo náchylné k laryngitidám.

Jako všechny doma pěstované růže, i ona vyžadovala pravidelnou péči. „A tak tu stojí, nafouklá a nasáklá vodou,“ zvedám pomyslný nafukovací míč, „a chce… dožaduje se, aby princ přinesl další vodu.“ Odhodila jsem nafukovací míč Lišákovi nad hlavou a natáhla jsem se pro sklenici ledového čaje, která se potila vedle mě. Lišák sledoval sklenici pohledem. Polekaně sebou škubnul. Odložila jsem čaj, aniž bych se napila. „Vyleštil jí každičký trn, jen aby uspokojil její marnivost.“

Lišák zamrkal a pozoroval mě. Zakašlala jsem, ale nespouštěla jsem ho z očí. Potichu jsem napočítala do patnácti a znovu jsem zakašlala. „Vím, co si myslíš, Lišáku. Růže prince nemiluje. On s ní jen plýtvá časem.“

Lišák se posadil a naklonil hlavu na stranu, jako to dělají psi, když je něco zajímá. Byl to pro mě jasný signál, abych pokračovala ve svém souhrnu. Ukázala jsem na pomněnku s jedním květem a vysvětlila, že růže, stejně jako pomněnka, jsou rostliny. Malé přirostlé autotrofní organismy s krátkým životem a omezenými schopnostmi, co se citů týče.

„Nemusíme si proto ani klást otázku, zda je růže skutečně zamilovaná, Lišáku.“

Odmlčela jsem se a počítala jsem. Nevypadal, že by moji poslední poznámku považoval za uštěpačnou, a tak jsem pokračovala v rekapitulaci děje. „Princ odletí ze své planety, cestuje vesmírem a nakonec se dostane na Zemi. Putuje Saharou.“ Vyprávěla jsem Lišákovi, že princ narazí na blouznícího Saint-Exupéryho, který se snaží spravit své rozbité letadlo i vztah se ženou, kterou opustil. „Ta žena je stejně rozmazlená a marnivá jako princova růže.“

Padesát milionů výtisků Malého prince bylo v oběhu v době, kdy jsem Lišákovi předčítala. Mohli jste si ho přečíst ve 160 jazycích. Autor knihy, Antoine de Saint-Exupéry, průkopník v oblasti letectví, napsal román Noční let, který se stal světovým bestsellerem a získal cenu Prix Femina. Jeho kniha pamětí Země lidí byla společností National Geographic prohlášena za třetí nejlepší dobrodružný román na světě. Ve třicátých a čtyřicátých letech 20. století, v období své vrcholné tvorby, byl váženým hostem bohaté a kulturní elity všude na světě.

On ale dával přednost místům, kde ho nikdo nevítal s otevřenou náručí. Třeba Sahaře. Saint-Exupéry se dokázal obejít bez civilizace a udržoval s ní celý život jen velmi povrchní vztah. I když měl možnost stýkat se s nejvzdělanějšími lidmi celého světa, raději rozmlouval s baobaby, růžemi, liškami a s Bohem.

Tím chceš říct, že trpěl samomluvou?

Ne. Mluvil s baobaby, s liškami a s Bohem. Nejspíš mluvil i sám se sebou. Stýkal se s lidmi, s rostlinami i divokými zvířaty, která se za svůj výstřední vzhled nestyděla, nebo si ho nebyla vědoma. Křivě střižené vlasy, uvadlé listy, pomačkané kalhoty, myší ocásky přilepené na horním rtu. Saint-Exupéryho nezajímal vzhled ani společenské postavení. Rád se obklopoval lidmi, kteří měli velkou představivost a tíhli k tajemnu – jako děti. Napsal proto knihu, ve které si prověřuje všechny potencionální společníky tím, že jim ukáže dětskou kresbu zvířete v útrobách hada a požádá je, aby mu řekli, co vidí. Všichni bez váhání a s jistotou odpověděli, že je to klobouk.

Klobouk byl ve skutečnosti hroznýš královský trávící pozřeného slona. Pouze malý princ pozná, co je na obrázku. Je ale z jiné planety. Jinými slovy, Saint-Exupéry, francouzský válečný hrdina a neohrožený dobyvatel Sahary, má imaginární přátele.

V roce 1935 explodovalo nad Saharou Saint-Exupéryho jednomotorové letadlo. Podařilo se mu dostat se z kokpitu do bezpečí. Byl schopen chůze, neměl však žádné spojení s civilizací, neměl jídlo ani vodu. Sám sebe označil za „písečného vězně“. Na pokraji smrti se snažil pozorovat zvířecí strategie přežití. Podle jejich signálů se snažil vysvětlit různé činnosti lišek – kdy loví, jedí a páří se. Nakonec se mu podařilo najít jejich doupě. Kdyby zabil jednu lišku a vypil její krev, zachránil by si život. On to ale neudělal. Místo toho poděkoval liškám, že mu byly v jeho posledních dnech nablízku.

Saint-Exupéryho nakonec zachránili nomádi. Přežil tedy poušť, ale druhá světová válka se mu stala osudnou. V roce 1944 se jeho průzkumný letoun P-38 Lockheed Lightning zřítil do Středozemního moře.

Po lovu se lišák natáhl na štěrkové příjezdové cestě. Břicho položil na zem, přední nohy složil dozadu podél těla tlapkami vzhůru. Vítr mu rozcuchal šedý kříž v srsti – jeden pruh vedl dolů po zádech a jeden mezi rameny. Když si dostatečně užil vyhřívání na slunci, vydal se do svého doupěte. Mohl jít po vyšlapané stezce, ale záměrně se jí vyhýbal, aby nešel tváří přímo proti slunci. Byl už v doupěti, když jsem se loučila. Řekla jsem mu, že odjíždím do Yellowstonu přednášet o divoké přírodě a vrátím se za týden.

Následující den jsem se na první hodinu dostavila s chrapotem. „Zapovídala jsem se s návštěvou,“ oznámila jsem studentům. Naštěstí se nikdo neptal, jestli mi má návštěva taky odpovídala, neboť Lišák, nejmenší ze svého vrhu, se narodil němý. Když otevřel tlamu, ozval se jen slabý zvuk – kuá – něco jako poslední výdech umírající kachny.

Náš mimoškolní kampus, vybudovaný jako rekreační středisko, se skládal z půlkruhu lesknoucích se, nalakovaných srubů rozdělených do dvojic. Každá dvojice k sobě přilepených domků byla obklopena čerstvě posekaným trávníkem. Hlavní budova se spoustou oken a úchvatně vysokými stropy sloužila jako posluchárna a jídelna. Trávník oddělovala od řeky oblázková pláž, kde se i v nejslabším vánku vlnily vrby s kmeny v barvě karneolu. Před každým srubem byla dlouhá dřevěná terasa. Uvnitř byly vybaveny nábytkem z nahrubo opracované borovice s čalouněním zobrazujícím výjevy z divočiny a televizemi a osídleny třiceti dvěma studenty prahnoucími po rozšíření svých znalostí přírodních věd.

Po večeři jsem promítala fotky a vyprávěla příběhy z divočiny. Nejprve jsem zmínila tři živočišné druhy, které jsme ze srubů mohli zahlédnout: vidloroha amerického, wapiti Nelsonova a bizona. V mém prvním příběhu se antilopí harém poklidně pásl v semknuté skupině, když vtom jedna samice vyrazila na zběsilý úprk ke svobodě. Vůdčí samec se rozběhl za ní, nadběhl jí a přinutil ji vrátit se do jeho harému. Téměř okamžitě vyráží směrem do vnitrozemí další samice. Samec se zachová stejně a přivede ji zpět. Zatímco se druhá uprchlice začíná pást, třetí samice se dává na útěk. Ukázala jsem fotku těžce oddychujícího samce otočeného čelem k fotografovi. Vysvětlila jsem jeho výraz jako „naprosté rozhořčení“ a zaslechla jsem potlačovaný smích. Aniž bych tomu věnovala pozornost, pokračovala jsem k jelenovi wapiti.

Skupina samic sedí zadkem k sobě a se vzpřímenými hlavami. Na fotce vyfocené z kopce nad nimi vypadají jako příčky na dřevěném kole. Na jiném kopci sedí v hlubokém sněhu dva samci taktéž ocasem k sobě, otáčejí hlavy a ostražitě sledují krajinu všude kolem hustě osídlenou vlky. Další snímek ukazuje krvavou mršinu samce obklopenou vlčími stopami. „Je mnohem pravděpodobnější, že vlci uloví samce než samici. Dokonce i v oblastech, kde se vlci nevyskytují, žijí samice déle než samci. Proč?“ Mezi studenty to zašumělo. Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, ani se nesnažte použít ten vtípek. Slyšela jsem ho snad tisíckrát: Proč muži umírají dříve než jejich manželky?“ Odmlčím se, než vyslovím otřepanou pointu: „Protože chtějí.“ Vysvětlím jim, že samice žijí déle než samci, neboť jsou to savci. Mezi savci je běžné, že pohlaví zodpovědné za výchovu potomků žije déle. Vrátím se k fotce dvou samců. Na dalším obrázku jeden z nich neplní svou povinnost. Nesnaží se prozkoumávat okolí, aby včas odhalil vlky. Místo toho si složil hlavu do sněhu a usnul. „Samci vykonávají činnosti,“ vysvětluji, „které nejsou evolučně stabilní.“ Studenti se smějí mé definici, neboť jsou přesvědčeni, že mluvím o lidech. Zítra budeme sledovat motorkáře bez helmy, jak přejede přes dvojitou plnou čáru, v nepřehledné zatáčce předjede obytné auto a se svou Kawasaki pojede těsně nad stometrovým srázem. Všichni v místnosti užasle vydechnou a následně unisono odpoví „evolučně nestabilní“.

Moje poslední bizoní historka začíná u stáda pohybujícího se kolem jezírek pokrytých tenkou vrstvou ledu. Pod jednou dospělou samicí se proboří led a ona zmizí v ledové vodě. Podaří se jí vyplavat na hladinu, doplave k místu, kde se propadla, přední nohy si zapře o zasněžený okraj díry a celá zkroucená jak krajta se snaží vysoukat přes okraj ven. Skoro se jí to podaří. Divoce oddechuje a sklouzne zpět do vody. Jiná dospělá samice stojí na stráži u kluzkého okraje díry a tři hodiny sleduje topící se samici, dokud nakonec nezmizí definitivně pod hladinou. Zeptala jsem se studentů, jestli je samice, která hlídala otvor, loajální nebo hloupá.

Přednáším, zatímco se studenti vrtí a čmárají na papír, ukazuji, zatímco se naklání a šeptají, a dělám pauzy, když kašlou a kýchají. Kdykoli položím otázku, napočítám do patnácti. Většinu svého života mluvím sama se sebou nebo vůbec. Tedy s výjimkou těchto občasných přednášek.

Nerada vedu rozhovory, natož skupinovou konverzaci. Snažím se vytěsnit neočekávaný hluk, který naplňuje místnost. Místo toho se soustředím na známý rytmus a zvuky kolem mě: příběhy, které vyprávím pomalu a klidně, s pauzami na případné dotazy a odpovědi pronášené rychle a trhaně. Nikdo nezodpověděl mou otázku o hlídající bizoní samici, i přesto považuji svoji přednášku za úspěšnou, neboť se mi podařilo nepoužívat výrazy, které by považovali za zastaralé a směšné.

„Jsem spíš sólová zpěvačka,“ řekla jsem lišákovi po svém návratu domů, „a najednou jsem se dostala do jazzové skupiny.“

Po přednášce mě jedna studentka doprovodila k mému srubu a zeptala se mě na domácí mazlíčky.

V domě, kde jsem vyrůstala, jsme žádné neměli. Od vysoké školy jsem žila vcelku kočovným životem. Přijímala jsem pracovní nabídky, jako je tato, které vyžadovaly časté noclehy mimo domov. Od chvíle, co jsem poznala Lišáka, si nedovedu představit, že bych měla vlastnit nějaké zvíře.

„Nemám žádného mazlíčka,“ odpověděla jsem a zavrtěla jsem hlavou tak důrazně, až jsem se zalekla, že si o mě pomyslí, že asi nejsem normální. Snažila jsem se to proto uvést na pravou míru: „Teď zrovna žádného nemám,“ dodala jsem, když jsme zastavili u dveří mého srubu.

„To je zvláštní, že žádného nemáte.“

Díky zatvrzelým dveřím, které odolávaly mým snahám o odemknutí, jsem se vyhnula očnímu kontaktu. „Opravdu? Co je na tom zvláštního?“

„Jak jste nám ukazovala ty fotky zvířat…“ řekla a otočila se do tmy, aby se vydala ke svému srubu, „byla jsem přesvědčená, že tomu mrněti budete říkat ,Lišáček‘.“

Lišáček? Jako kdyby to byl domácí mazlíček. Copak trávit čas v přítomnosti lišky je to samé jako nacpat teriéra do svetru nebo učit papouška žebrat o sušenky?

V průběhu přednášky jsem k fotkám lišáka přistupovala jako ke znázornění pohybu typického divokého zvířete v přírodě. Nedala jsem nijak najevo, že bych s ním měla nějaký vztah. Jak jen to mohla poznat? Jak mohla po dvouhodinovém promítání vybrat právě to jediné zvíře, které se od ostatních lišilo? Lišák byl pouze na dvou snímcích. Byl vyfocen ze stejné vzdálenosti a úhlu jako ostatní zvířata. Narozdíl od ostatních byl ale Lišák ozdobou promítacího plátna, zatímco jsem vysvětlovala rozdíly mezi vlky, liškami a kojoty. Lišák měl na všech fotkách tajuplný výraz, takže se trochu podobal té slavné ženě z da Vinciho obrazu. Doufala jsem, že studenti uvidí plaché divoké zvíře, zatímco mně připadá komické. Po vzoru slavné modelky se i Lišák natočil zešikma před objektiv na pozadí hor, kopců a řeky. Mé fotky s ním nakonec asi vůbec tajuplně nevypadaly. Nebyl nazván ani divokým zvířetem, ani Monou Lisou. Nazvali ho domácím mazlíčkem.

Jestli to nebude tím, že já nejsem žádný Leonardo.

U snídaně jsme si s Jennou povídaly o životě a řešily jsme logistiku: vzdálenosti, které ujdeme, jízdní řády autobusů, pravděpodobnost deště, jestli normální lidé tráví tolik času rozhovory s liškou. O svém lišákovi jsem jí ale neřekla. Potom už přijel autobus, aby nás odvezl na celý den do Yellowstonského parku, a my jsme ani neměly čas dojíst si své cereálie.

„Normální lidé,“ řekla Jenna, zatímco nadepisovala jména studentů na sáčky se sendviči v chladicím boxu, „si s liškami zas až tak moc nevykládají.“ Nesnažila jsem se napodobovat chování normálních lidí, jen mě zajímalo, jaký na to mají názor.

V autobuse jsem jí pověděla něco málo o Lišákovi, o fotkách, které jsem s ním pořídila, a o poznámce o „Lišáčkovi“. Navrhla, abych studentům vysvětlila podstatu svého vztahu s Lišákem. Hrozná představa. „Možná si toho nikdo jiný nevšiml,“ namítla jsem. „Možná má jen ta jedna žena šestý smysl.“

„Nemyslím si.“

I nepříliš rozvinutá sociální inteligence mi dokázala napovědět, že dospělí lidé (a už vůbec ne školení vědci) se k divokým liškám nechovají, jako kdyby měly nějakou osobnost. Připomněla jsem Jenně autora Malého prince, jeho kresbu hroznýše i jeho zjištění, že některé věci lidé nikdy nepochopí. Třeba jako můj vztah s divokou liškou.

„Toto je ale tvoje práce. Mluvit s lidmi. Vysvětlovat.“

„Saint-Exupéry tvrdil, že je velmi vysilující snažit se něco vysvětlit lidem, kteří to stejně nikdy nepochopí. Proto se rozhodl lidi ignorovat.“

„Nemyslíš si, že je to vcelku osamělý způsob života?“

„On nebyl osamělý. Měl malého…“

„Chápu, jak to myslíš,“ přerušila mě, „ale co ty? Nemáš už dost smyšlených přátel?“

Když jsem se toho večera vrátila do svého srubu, otočila jsem velké křeslo zády k televizi a čelem k posuvným skleněným dveřím. Došlo mi, že nemůžu držet své přátelství s Lišákem v tajnosti. Jestli si něco obyčejný člověk nemůže dovolit, pak je to tajemství. Lidé vás nechají na pokoji, jen když je přesvědčíte, že nic neskrýváte. Bylo mi také jasné, že vůbec netuším, jak svůj vztah s Lišákem vyložit.

Nachystala jsem si poznámkový blok a svou velkou tužku za sedm dolarů, nohy jsem svěsila přes okraj křesla a zamyslela se, jak bych mohla náš vztah vysvětlit. Začni od začátku. Snažila jsem se vybavit si dobu, kdy se z nás s Lišákem poprvé stali něco víc než jen dva toulaví živočichové, kteří si náhodou zkřížili cestu. Napsala jsem slovo „duben“, ale pak jsem si uvědomila, že v našem vztahu nikdy nenastal okamžik, kdybych radostně zvolala „heuréka!“ V našem vztahu nebyla žádná zvolání ani vykřičníky. Vyvíjel se tak hladce, že jsem neměla žádné pochybnosti a věřila, že je vše tak, jak má být. Nebo se možná vyvíjel naopak tak rychle, že mě udržoval v neustálé nejistotě. Přeškrtla jsem „duben“ a napsala „březen“. Zavřela jsem oči a zaposlouchala se do zvuků řeky. Slyšela jsem televizi z vedlejšího srubu a hlasy jeho veselých obyvatel. Přeškrtla jsem „březen“. Nikdy jsem neměla televizi ani manžela, a proto jsem si teď nebyla jistá, jak správně popsat mého lišáka, aby si ho nikdo nespletl s kloboukem.

MALÍ HNĚDÍ NETOPÝŘI

Následujícího dne naší terénní výuky nás zastihl vítr horký jak fén na vlasy. Toho večera mě štiplavá vlhkost od velké řeky vylákala na terasu, ale díky Myotis lucifugus – malým hnědým netopýrům – jsem se držela poblíž posuvných dveří. Nikdo se nechce dostat do křížku s netopýrem.

Lucifugus znamená „vyhýbající se dennímu světlu“, tak jako Lucifer, El Diablo. Tito Malí ďáblové se běžně vyskytují v jeskyních, rádi se ale také protáhnou do vysokých tmavých chatek, kde potom poletují mezi trámy. Když se nám vetřeli do učebny, vyhnala jsem je prudkým švihnutím froté ručníkem. Z vlasů je tak snadno nedostanete. Jsou docela strašidelní. Byla jsem přesvědčena, že duchové jeskynních bytostí se stýkají právě s těmito netopýry. Co na tom, že jsem nikdy žádný přízrak neviděla a v jeskyni jsem nebyla, ani nepamatuju. Iracionalita je typickým znakem všech strašidel.

Vrátila jsem se dovnitř, posadila jsem se bokem na židli s výjevem z kovbojského života a poklepávala jsem koncem své sedmidolarové tužky na zápisník. Dobré propisky byly zadarmo, ještě lepší propisky byly levné. Vlastnila jsem dům, a proto jsem mohla sbírat a shromažďovat spousty levných propisek, nebo těch zadarmo. Nemohla jsem se však zbavit představy, že se veškerý můj majetek musí vejít do auta. Proto jsem vlastnila jen jedno dobré pero značky Pilot. Stránky v sešitě zely prázdnotou až na pár přeškrtaných slov, já jsem se na ně ale nedívala. Hladina řeky byla vysoko a voda se cestou kolem patia prodírala vrbami.

Potřebovala jsem si vzpomenout, jak vlastně můj vztah s lišákem začal a proč jsme se každý den setkávali přesně v 16.15. Když se nad tím zamyslím, setkávali jsme se za vcelku podivných a ne zcela příjemných okolností. Lišky by se měly lidem vyhýbat, svobodomyslní tvorové se nikdy neřídí přesným časovým harmonogramem a člověk s nedostatkem zdravého rozumu by si neměl polidšťovat divoká zvířata.

Snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že jsme se s Lišákem potkávali každý den, neboť jsme se pohybovali logickým a nevyhnutelným směrem. Rozhodla jsem se, že si tuto cestu znázorním do sešitu a přidám k ní dvě figurky. Jednu v kšiltovce do levého spodního rohu a jednu se špičatýma ušima do pravého spodního rohu. Od každé figurky vedla čára do středu stránky, kde se obě spojily a dál pokračovaly vzhůru jako jedna. Kolem čáry jsem nakreslila překrývající se rovnoramenné trojúhelníky znázorňující neschůdná pohoří a zbyl jen úzký prostor, kudy vedla cesta, na které jsme se zkrátka museli s Lišákem potkat. Čára protínala několik hvězd symbolizujících klíčové momenty. Každá cesta má takové okamžiky. Teď už jsem je jen musela určit a pojmenovat.

Takovou mapu bych následně mohla přinést do výuky a všem studentům ukázat, že můj vztah s Lišákem je jen vyústěním přirozeného sledu událostí a nic, co se mezi námi děje, nepopírá neměnné zákony vědy. „Takto se to seběhlo,“ řekla bych, „jedna událost vedla k další.“ Prstem bych jela po čáře s hvězdami obklopené pohořím a čekala, až mi všichni hromadně odpoví: „Ano, jasně. Když se to podá tímto způsobem,“ pokrčili by rameny a uznali, že i oni by se za takových podmínek s lišákem spřátelili.

Než jsem získala doktorát z biologie, pracovala jsem jako strážce parku. Před dokončením bakalářského studia jsem nosila na hlavě stetson a na kalhotách ikonický opasek s vyraženými borovicovými šiškami. Na vysoké škole jsem studovala botaniku a zoologii. Ve washingtonském národním parku Mount Rainer jsem měla na starosti zapadlý kout země. Můj okruh zahrnoval oblast nazvanou Tři jezera, kde jsem přespávala v malé chatce vonící dřevem a voskem. Tříjezerní chata strážců parku byla o pár stop kratší než můj domek s modrou střechou. Byl tu suchý záchod, který trůnil na návrší nad Prvním jezerem, největším ze tří. Jezero obklopovaly obrovské jehličnany s drsnou kůrou a téměř celé ho zakrývaly. Nikdy jsem nepoužila označení První jezero. Vnímala jsem všechna tři jezera jako jednu vodní plochu dočasně rozdělenou loukou a ať jsem stála na kterémkoli břehu, vždy jsem používala označení Tři jezera.

Od nejbližší silnice vedlo ke Třem jezerům desetikilometrové stoupání, což většinu turistů odradilo. Ještě méně jich přicházelo po stezce nazvané Pacific Crest Trail, což byla dlouhá trasa vyžadující přenocování. Každé ráno jsem se vzbudila na palandě, která se táhla podél okna chaty, nasoukala jsem se do uniformy a připnula si jeden odznak na košili a druhý na bundu. S pistolí ráže .357 v podpažním pouzdře, kávou v jedné ruce a státem vydaným deníkem ve druhé jsem se vydala dolů k jezeru. Přes zelenou látkovou obálku svého deníku jsem tlustým černým písmem napsala citát od Izmaela, vypravěče v Bílé velrybě od Hermana Melvilla: „Meditace a voda jsou navždy propojeny.“[1]

Meditace znamenala pro Izmaela, chudého námořníka shánějícího práci na Manhattanu v 19. století, úplně to samé co pro mě v chatě u Tří jezer ve století dvacátém – přemítání. Kdyby existoval ještě jiný význam – školský, formální nebo náboženský – neuvědomovala bych si to o nic víc, než by si to býval uvědomoval Izmael. Chci tím říct, že se náš úděl i naše štěstí příliš neliší. Oba jsme našli způsob, jak si udržet divoká zvířata a divokou vodu poblíž. Melville mohl vypustit Izmaela na Shriner Peak Trail a nechat ho, aby společně se mnou stoupal třináct kilometrů po nezalesněném hřebenu až k pozorovatelně strážců požárů. Zkontrolovali bychom divočinu, zatloukli bychom plastové trubky do závějí a potom bychom odtahali kanystry naplněné roztátým sněhem zpět k požární věži. Večer bychom stáli u zábradlí na balkoně požární věže a obdivovali bychom překrásný výhled na Mount Rainer. Nevadilo by nám, že nás dělí tisíc kilometrů a 150 let. Napadla by nás ta samá myšlenka – třináct ušlých kilometrů byla velmi nízká cena za nejkrásnější výhled na severozápadě.

Po noci strávené na vyhlídce bychom se vydali podél potoka Laughingwater skrz les starých vzrostlých stromů. Pomocí multifunkčních nožů a speciálního nátěru bychom zahladili grafitti, která neukáznění návštěvníci vyryli do tenké, šedé kůry stříbrných jedlí. Potok Laughingwater kopíruje hranici parku vedoucí po okraji pánve, ve které leží Tři jezera. Museli bychom tedy také zkontrolovat hraniční značení. Zastavovali bychom u bílých kovových cedulí se zelenými vyraženými písmeny. Jeden z nás by zasunul rozdvojený konec tesařského kladiva pod hřebík s dvojitou hlavou. Zlehka bychom zatáhli, aby se cedule nezaryla do kůry hraničního stromu. Nevadilo by nám, že máme spoustu práce. Byli bychom venku, mimo dosah civilizace i běžných starostí. Chudý námořník z Manhattanu vyjadřoval v roce 1800 hluboký smutek tím, že vyrazil do ulic a cíleně srážel lidem klobouky z hlavy.

Strážce v zapadlém koutě parku ve 20. století vyjádří hluboký smutek touhou proměnit se ve rtuť, v kov, který se vypaří, stane se neviditelným, bez zápachu a zcela nenápadným. Utekla jsem do lesů před otázkami, které mi působily starosti. Kde máš rodiče? Proč žiješ sama? Copak na tobě nikomu nezáleží?

Když Izmael zatoužil volně dýchat a pracovat rukama, vzdal se uznávaného učitelského místa a přidal se ke skupině velrybářů. Nebýt zabíjení velryb, jednalo by se o ideální práci. Kdykoli musel zaměřit harpunou velrybu, snažil se Izmael nebýt příliš precizní. Během služby na stěžni se nesnažil vyhledávat velryby. Raději meditoval a přemítal o životních filozofiích. Ani jednou nenahlásil během své hlídky velrybu. Zachovala bych se stejně. Kdybych musela hlídkovat na stěžni, nasadila bych si zrcadlové sluneční brýle, aby nebylo vidět, že mám zavřené oči, a tričko s nápisem „zachraňte velryby“. Stejně jako ty. Nebo jako někdo, koho znáš. Nebo jako někdo, koho jsi dříve znal.

Nebo jako někdo, kým jsi dřív býval.

„Velrybářství,“ píše Izmael, „skýtá dnes útočiště mnoha romantickým, melancholickým a zapomnětlivým mladým mužům, (kteří)… si v hloubi duše… přejí velrybu raději nevidět nežli vidět… mladíci s hubeným obličejem a vpadlýma očima, kteří se oddávají nevhodnému přemítání… mladí platonikové se zapadlýma očima… ukolébán oslnivým splýváním myšlenek s vlnami do netečnosti tak opiově omamné… do snění tak čiře bezvědomého, že nakonec ztratí pocit své individuality; mystický oceán u svých nohou považuje za… odraz té hluboké, modré, bezedné duše pronikající lidstvo a přírodu… V tomto okouzlení tvůj duch uniká tam, odkud přišel, rozplývá se v čase a prostoru.“

Ano, občas jsem musela přestat číst a zavolat na Izmaela „muž přes palubu“. U Tří jezer jsem se naučila zůstávat nohama pevně na zemi, když jsem se zamyslela. Jinak by se mi také mohlo stát, že v jednu chvíli budu sedět na břehu Tří jezer a poslouchat, jestli nezachytím zvuk kroků pytláka v botách s gumovou podrážkou číhajícího na vysokou, a během okamžiku se pak můžu bez varování ocitnout v „nevědomém snění“ u Čtvrtého jezera.

Stejně jako Izmael jsem i já zaháněla starosti a nudu prací na divokých a krásných místech: Severní Kaskády, Mount Rainer, Voyageurs a národní park Glacier. Když ale Skutečný svět vypustil svou návnadu – bankovní účet a zdravotní pojištění – skočila jsem mu na udičku. Odcházela jsem, ale neustále jsem se otáčela, plná lítosti a vzpomínek. Červené bobule velikosti ropuších očí roztroušené po vysokém, měkkém mechu, který se mi prohýbal pod nohama. Kobaltově zbarvená jezírka s vodou tak ledovou, že když jsem se do ní ponořila, cítila jsem, jak se mi postupně od prstů na rukách až po špičky nohou stahují kapiláry. Louky poseté rybníky vroubené lány modré lupiny vysoké až po stehna a tak nádherné, že jsem bez dechu zašeptala: „Tak tohle je doslova dechberoucí.“

Snažila jsem se vrýt si ty scenérie do paměti, neboť jsem neměla žádné fotky. Nosila jsem je u sebe jako talisman, kdykoli jsem se potřebovala uklidnit nebo zahnat obavy. Tyto obrazy zůstávaly dlouhé roky v mé mysli a postupem času se přeměňovaly, splývaly a měnily se v chiméry. Obraz z výletu v národním parku Glacier se mohl proplést do vzpomínky ze Severních Kaskád. Ve svých vzpomínkách se budu opírat o svůj opečovávaný stan značky North Face Moraine s červenomodrým kompaktním batohem – jedním z prvních navržených pro ženy – na nějaké horské louce rozdělené potůčkem. Budu nasávat vůni vysoké zvěře, poslouchat čmeláky a pozorovat květiny velikosti liščí tlapy, které vypadají jako opičí tvář a pohupují se nad pokřivenými subalpínskými uschlými dřevinami. Používala jsem různé stany a spacáky, ale červenomodrá „moraina“ nemohla nikdy chybět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lišák a já.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.