Podzemí slov

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Jakub Marek

Podzemí slov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Jazyk je všechno jiné než nuda, ať se nám ho ve škole snažili sebevíc znechutit.“

Jaroslav Suk

Svou rodnou řečí obvykle komunikujeme zcela přirozeně, s lehkostí a bez větších potíží. Málokdy se už ale pozastavujeme nad tím, proč že jsme vlastně danou skutečnost označili tak a tak nebo kde se výraz, který jsme právě vypustili z úst, v našem jazyce vzal. Právě tyto taje našeho jazyka přitom leckdy skrývají mnoho zajímavého – překvapivé souvislosti, nevšední příběhy i podivuhodná tajemství. A právě o nich bude řeč na následujících stránkách.

V této knize se zkrátka společně vydáme do podzemí slov. Budeme se tedy zabývat tím, co se skrývá pod povrchem jazyka, jejž všichni používáme dnes a denně. A kdo ví, možná v tom všem najdeme i nějaké paralely s životem jako takovým.

Protože jste s listováním touto knížkou teprve začali, ještě není úplně jasné, zda ji celou neoznačíte za pitomost. Pokud by se tak stalo, budiž nám společnou útěchou, že alespoň budete vědět, co že to ta pitomost je či bývala. V první kapitole totiž nahlédneme do podzemí právě tohoto slova.

Stačí otočit list a začít číst.

Pitomost: dříve výsada zvířat, dnes lidí

(Po stopách původního významu přídavného jména pitomý)

Přídavným jménem pitomý můžeme v dnešní době označit obrovskou spoustu věcí. A mnohdy tak činíme úplně oprávněně. Víte ale, jak tohle slovo vzniklo a co vlastně ze své podstaty označuje? Pokud ne, čtěte dál. Následující řádky budou totiž věnovány právě jazykovým tajům všeho pitomého.

Co bylo pitomé ve staré češtině?

Přídavné jméno pitomý bychom našli už ve staročeštině. Tam však mělo docela jiný význam, než má dnes. Používalo se zejména v souvislosti se zvířaty – pokud někdo označil dejme tomu psa za pitomého, znamenalo to, že je to pes domácí, ochočený či krotký. Pitomé zvíře zkrátka bylo takové zvíře, které nežilo ve volné přírodě, ale bylo chováno a ochočeno člověkem.

Když se vydáme ještě dál po stopách tohoto slova, zjistíme, že vzniklo z podstatného jména píce, což je starší výraz pro pokrm či stravu. Domácím zvířatům se tedy začalo říkat pitomá, protože byla člověkem krmena (dostávala od něj píci) a nemusela si potravu shánět sama.

Kde se ale vzal dnešní význam? Proč pitomý dnes znamená „hloupý, tupý či omezený “? Důvod je celkem jednoduchý. I takové domácí zvíře je přece, v porovnání se zvěří žijící v přírodě, do značné míry pitomé. Poté, co si zvykne na přepych, který mu skýtá bydlení po boku člověka, postupně zapomíná, čemu jej matka příroda naučila, a je prakticky neschopné se samo o sebe postarat. Takové domácí zvíře tak často působí hloupě, tupě a omezeně. Tedy (v dnešním slova smyslu) pitomě.

Jak je už asi zřejmé, postupem času se zkrátka slovo pitomý začalo používat i v souvislosti s člověkem, až se jeho význam přenesl ze zvířat na lidi docela.

Nerovný kočičí souboj jako etymologický důkaz[1]

[1] Etymologie je jazykovědný obor, který se zabývá původem a historickým vývojem slov.

Očividný důkaz celé věci jsem měl před očima nedávno, když jsem měl možnost vidět vedle sebe dvě zvířata – jedno domácí a jedno divoké. Dvě kočky a jedna člověkem právě naservírovaná miska žrádla. Kdo myslíte, že u ní byl první? Správně, byla to toulavá, neochočená kočka. Ucítila potravu, a tak na nic nečekala a rychlostí geparda se přiřítila přímo k ní. Cestou odstrčila chudáka domácího mazlíčka a už se ládovala jeho večeří.

Domácí kocour, ač mnohem statnější než jeho sokyně, zatím jen stál opodál a pitomě zíral, jak mu před očima mizí potrava. Byl to zkrátka kocour domácký, ochočený a zvyklý na to, že mu člověk dá žrádlo až pod nos a na něm je jen jeho následná konzumace. Už v něm nebyl instinkt lovce, nenapadlo ho, že by měl o stravu bojovat. Byl prostě pitomý…

Na závěr dovolte jednu strašidelnou otázku. Nejsme my dnešní lidé náhodou onomu domácímu kocourovi trošku podobní? Nejsme taky tak trochu pitomá zvířata, která si zvykla na přepych a stala se jen pitomými konzumenty? Odpověď nechám na vás. Tento text o ničem takovém nepojednával.

„Každý jazyk reflektuje kontinuum skutečnosti po svém, což leccos prozrazuje o způsobu, jak chápou a hodnotí svět ti, kdo daným jazykem mluví. (Jak to, že protikladem k ženatému je v češtině svobodný? – Američan studující češtinu se směje: free?) Brýle mateřského jazyka nám většinou pevně doléhají, zdá se nám, že věci vidíme, ‚tak jak jsou‘.“

Irena Vaňková

Ochota, ochotníci a myslivci

(Porovnání podobných slov v češtině a ruštině)

Slovo ochota označuje v současné češtině „dobrou vůli“. Naše mateřština nám přitom takovou ochotu umožňuje nějak projevit (jako ve větě Kapela projevila svou ochotu a na benefičním koncertě zahrála zadarmo.) nebo z ní či s ní něco učinit (Udělal to z ochoty / s ochotou.).

Původ tohoto podstatného jména je celkem snadno odvoditelný – souvisí s výrazy chuť či chtít (v praslovanštině[2] chotěti). Když je zkrátka někdo ochotný, znamená to, že danou činnost dělat chce (provádí ji z vlastní vůle). Stejnou motivaci má pak i slovo ochotník – jde o herce, který hraje divadlo jen ze záliby. Protože prostě chce.

[2] Jako praslovanštinu označujeme společný prajazyk Slovanů, který se asi v 9. století rozpadl na jednotlivé slovanské jazyky, mezi nimiž byla i čeština (respektive nejprve pračeština, která se později vyvinula ve staročeštinu, poté ve střední češtinu a nakonec v současnou novou češtinu). Jak asi víte, kromě toho u nás v jazykovém vývoji figurovala ještě staroslověnština (ano – ten jazyk, který přinesli na Velkou Moravu věrozvěstové Cyril a Metoděj). Ta však patří na jinou vývojovou větev než čeština. Původní praslovanština se totiž rozštěpila na jazyky západoslovanské (vč. češtiny), jihoslovanské (vč. staroslověnštiny) a východoslovanské (např. ruština).

Ochotníci u nás a v Rusku

Problém nastane (jak to tak bývá), vydáme-li se směrem na východ. V ruštině totiž najdeme slovo охотник (ochótnik) jako výraz označující myslivce či lovce. Čím to je, že se takřka stejným slovem v jednom slovanském jazyce označuje herec, zatímco ve druhém myslivec?

Může za to přirozený jazykový vývoj, na němž se podepisují i charakteristické vlastnosti jednotlivých národů, místní kultura nebo třeba časté koníčky lidí daného společenství. Zjednodušeně tedy můžeme říci, že zatímco u nás má významnou tradici ochotnické divadlo, v Rusku je to zase lov. V době, kdy se význam sledovaného slova konstituoval, zkrátka Češi ze záliby hráli divadlo, Rusové naproti tomu rádi chodili lovit divou zvěř.

Obecné podstatné jméno ochotník /охотник (ve významu „ten, který něco činí ochotně“) se tedy v našich jazycích přimklo právě k těmto činnostem. Kdyby třeba v dané epoše český národ holdoval kopané, mohlo se dnes slovo ochotník používat pro označení amatérského fotbalisty.

Etymologie českých myslivců

Z jazykového hlediska je mimochodem zajímavé i srovnání ruských a českých myslivců. Jak už bylo řečeno, v ruštině je z etymologického pohledu myslivcem (ochótnikem) ten, kdo chce lovit. V češtině je situace jiná – myslivec je člověk, který při lovu myslí.

Původ tohoto českého slova nám může přiblížit staročeské slovní spojení v loviech mysliv bieše (= „být při lovu přemýšlivý“). Staré způsoby lovu zkrátka vyžadovaly jistou důmyslnost a přemýšlivost. Aby si totiž člověk v divoké přírodě dokázal opatřit večeři, musel po lese klást důmyslné pasti, skrývat lovecká oka a chystat všelijaké promyšlené návnady. Lidem, kteří se těmto činnostem věnovali, se tak postupem času začalo říkat myslivci. A zůstalo jim to dodnes (navzdory občasným zprávám o opilých myslivcích, kteří někoho z nepozornosti po- či za- střelili – ty berme jen jako výjimky, které potvrzují pravidlo).

?

Víte, že slovo nákaza označovalo ve staročeštině ‚‚porušení mravní normy“?

Má mravenec něco společného s mravností?

(O původu slov mravenec a mrav)

Na první pohled by se mohlo zdát, že podstatné jméno mravenec je v češtině příbuzné se slovem mrav. Je tomu opravdu tak? Pojmenovali naši předkové zmíněný hmyz podle toho, že pro ně byl symbolem mravnosti?

Obě slůvka jsou si skutečně dost podobná: MRAV a MRAVenec – tam přece musí být nějaká souvislost. Dává to ale smysl? Napadá vás nějaký důvod, proč by se nám měl mravenec jevit jako mravný?

Mravenci v dnešní češtině

Odpověď zkusme najít v nitru naší mateřštiny. Pokusme se hezky popořadě vyjmenovat souvislosti, v nichž se můžeme v českém jazyce se slovem mravenec setkat:

» Primárně se tohle slovo používá jako přímé označení daného živočicha (pokousal mě mravenec).

» Slovo mravenec nám ale také může posloužit k obraznému pojmenování nepříjemného brnivého či mrazivého pocitu (mám v nohou mravence).

» A můžeme jej použít i v různých ustálených slovních spojeních: mravenčí píle, mravenčí práce, mravenčí trpělivost; být malý jako mravenec, být pilný jako mravenec; bylo tam lidí jak mravenců.

Dále se dá v češtině mluvit o kyselině mravenčí, o mravenečnících či o celé čeledi savců, které říkáme mravenečníkovití.

Nic z toho všeho ale nevypovídá o tom, že by měl být mravenec jakkoliv mravný. Ano, kromě toho, že je malý, jej čeština vidí i jako pilného, pracovitého a trpělivého. A to vše jsou bezesporu pozitivní vlastnosti. Ale že by nějak zásadně souvisely s mravností, to se říct nedá.

Kromě toho, že jsou si slova mrav a mravenec podobná, nám tedy současná čeština žádnou významovou souvislost nenaznačuje.

Mravenec jako symbol

I pro staré Řeky a Římany byl tento živočich symbolem píle, pracovitosti a navíc i moudrosti. Proto také na cestách doprovázel bohyni hojnosti Ceres. A dost podobně jej pojímá i Starý zákon (viz Přísloví 6:6 – „ Jdi k mravenci, lenochu, podívej se, jak žije, ať zmoudříš.“).

Ani v symbolice tak není mravenec nijak zvlášť mravný. Spíše tu jde o tvora moudrého.

Doklady ze starší češtiny

Zkusme se ale ještě vrátit na pole naší mateřštiny a podívat se na to, jaké měl v češtině mravenec postavení dříve.

Ve Slovníku česko-německém Josefa Jungmanna např. najdeme i slova mravenečkář (= „ten, kdo sbírá mravence“) či mraveništník (= „rdesnovitá rostlina“). V Kottově Německo-českém slovníku se zase můžeme setkat třeba s označením mravenčí nemoc (= „druh svědivé nemoci“). A když se budeme chtít vydat ještě dál do historie, můžeme nahlédnout do Gebauerova Staročeského slovníku. Tam pak můžeme mimo jiné narazit na slova mravencojěd (= „ten, kdo jí mravence“) či mravencohúbcě (= „ten, kdo hubí mravence“).

Všechny zmíněné starší výrazy jsou sice zajímavé, ale v našem pátrání po souvislosti mravence s mravem nás nikam neposouvají. Všechny totiž shodně začínají na MRAV, ale s mravností stále nemají nic společného.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podzemí slov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.