Jupiter – časopis o fantastike
Číslo 14

ISSN 1339-3960

http://www.rogerbooks.sk/
https://www.facebook.com/JupiterRogerbooks

Šéfredaktor: Martin Králik
Redakčná úprava: Hromovlad a Zuska Stožickí
Grafická úprava: Bea Tomash

Obálka: Zuzana LaKiRi Droppová

Kontakt: martin.kralik@gmail.com

Vydavateľ:
Martin Králik – ROGERBOOKS
Krajná 23, 900 40 Dunajská Lužná,
Slovenská republika

IČO: 47049481
DIČ: 1085414825

Číslo vyšlo: december 2021

Jupiter 14 - obsah

Obálka

Úvodník

POVIEDKA: Atómová ruleta

Rozhovor s Andrzejom Pilipiukom

POVIEDKA: Čriepky v legendách

POVIEDKA: Kúsok ľudskosti

POVIEDKA: Conan podagrik

POVIEDKA: … toto je moje kráľovstvo!

Poďakovanie

Úvodník

Milí priatelia!

Pred viac ako desiatimi rokmi sme v nultom čísle Jupitera vydali prvý slovenský preklad Andrzeja Pilipiuka. Už vtedy sme toho od neho mali pripraveného viac, nakoniec vyšla iba jedna ďalšia poviedka. Tak vám teraz ponúkame tretiu, zatiaľ najdlhšiu.

Dopĺňa ju rozhovor, čo je jediný kus publicistiky v tomto čísle. Snažili sme sa ho urobiť čo najskôr a čo najpozitívnejšie, dokonca Zuzana “Kiri” Droppová opustila svoje zvyčajné pochmúrne nálady a poslala trochu iný vianočný stromček, ktorý nájdete na obálke.

Rovnako veľmi talentovaná Ivana Molnárová Dubcová zmenila žáner a namiesto temnej fantasy, na akú sme u nej zvyknutí, napísala fantasy s príjemnou dávkou humoru. Mark Brenišin dopĺňa v podstate (až na Pilipiuka) čisto fantasy číslo. Ďalšie dve poviedky sú totiž zo súťaže Stopy Roberta E. Howarda – víťazná, od nám doteraz neznámeho Štepána Lacinu a jedna z troch, ktoré skončili na treťom mieste, od posledného slovenského autora románov o Conanovi Ondreja Trepáča. Druhé miesto Moniky Kandríkovej a ďalšie z tretích miest od Jaroslava Lupečku pripravujeme do nasledujúceho čísla. A ak ste sledovali scifi.skon 4.0 a na ňom besedu o elektronických magazínoch, viete, že už máme plány aj na letnú šestnástku.

Držte nám palce, aby nám to všetko vyšlo. Začiatkom tohto roka som všetkým vo veľkom vypisoval #dobrebude (copyright vtedajší premiér). Fakt je, že počas roka veľmi dobre nebolo. Tak v ten ďalší snáď bude lepšie. Náš časopis a vydavateľstvo Rogerbooks sa k tomu budú snažiť aspoň minimálne pomôcť.

Užite si šťastný a úspešný rok 2022.

Martin Králik,

šéfredaktor a vydavateľ

Poviedka

Andrzej Pilipiuk

Atómová ruleta

Tri mesiace pred plánovaným odchodom do Ľvova ma strýko Hryhor vzal na vojenskú strelnicu. Cestovali sme ďaleko na východ.  Manévre s krycím názvom „Hrana“  prebiehali  takmer na hranici s Ruskom. Terén nevybrali náhodne. o dva týždne neskôr poslali výsadkové jednotky do Južného Sudánu. Vojenské cvičenie v stepi, husto posiatej vyvýšeninami, malo zjavne vojakov pripraviť na útrapy, ktoré zakúsia v savane a horách.

Stáli sme na plošine štyridsaťmetrovej pozorovacej veže a sledovali priebeh simulovaného útoku. Niekoľko desiatok poľských tankov sa rútilo vpred. Občas zaznel výstrel a zničil cvičný cieľ. Okolo tankov sa mihali ukrajinské terénne autá. Rýchle a obratné, bez námahy liezli na strmé svahy kopcov. Na nich umiestnené odpaľovacie rampy raketových striel mali prinajmenšom rovnaký ničivý účinok ako ťažké delá tankov. Zo desať-dvadsať dôstojníkov sledovalo operáciu s kamennými tvárami. No cítil som, že naše úspechy ich nesmierne tešia.

Generál Michalski stál vedľa, sťažka sa opieral o palicu.

ilustrácia: Zuzana LaKiRi Droppová

„Vyvinuli ste naozaj veľmi zaujímavý typ zbrane, generál Pavluk,“ ozval sa napokon. „Dostrel sotva o polovicu menší, zato však pohyblivosť neporovnateľná. Ale nepriestrelné sklá a azbestová sieťka na karosérii nestačia... Pancier nenahradia.“

„Isteže, priamo v boji ich možno ľahšie zlikvidovať, lenže,“ strýko bránil svoje argumenty, „Na výrobu tisícky tankov potrebujete niekoľko desiatok tisíc ton ocele. Okrem toho sú nevyhnutné zbrojárske podniky, infraštruktúra, a najmä mnoho času. No my karosérie odlievame v ktorejkoľvek továrni. Na výrobu desiatich-dvadsiatich kusov za hodinu nám postačí ľubovoľná odlievacia forma. Sú nepriestrelné, aj keď priamy zásah pancierovou päsťou nevydržia. Sú nehorľavé. Ľahučké, odolné. No a pohonné hmoty. Vaše tanky Kmicic a Husár, aj po inštalácii najmodernejších motorov, fungujúcich na princípoch zotrvačného spaľovania, sformulovaných Rychnovským, spotrebujú na sto kilometrov štyridsať litrov nafty. Naše tereňáky sotva osem. Navyše, odpaľovacie rampy sa v prípade potreby dajú pripevniť na akékoľvek civilné motorové vozidlá. Takže keby aj na nás niekto zaútočil s dvadsiatimi tisícmi tankov, môžeme reagovať okamžite a poslať do boja pol milióna bojových vozidiel, zmontovaných v danom momente napríklad z obyčajných taxíkov... Nuž a keď už  budeme mať toľko odpaľovacích rámp a zásoby streliva,“ uvedomil si že sa trocha príliš rozbehol.

„Taxíky nemajú pancier a nie sú nehorľavé,“ poznamenal Poliak.

„Preto sme vytvorili aj špeciálne ľahké panciere, ktoré sa dajú natiahnuť na karosérie. Zásah obyčajného ťažkého guľometu vydržia. Pravdaže, pancierové päste sú aj v tomto prípade problémom. No spoliehame sa na početnú prevahu. Ako vraví príslovie: Jednou ranou nezabiješ všetky muchy.“

Michalski mlčal. Vedel som, že číslo, spomenuté strýkom akoby mimovoľne, je pomerne presné. Poľsko malo vyše 40 000 tankov, polovicu z nich rozmiestnených po svete...

„Som rád, generál, že sme spojenci,“ riekol Michalski napokon. „Hoci ste, takmer pred našimi očami, bez nášho vedomia, vytvorili zaujímavú útočnú zbraň.“

„Spojenectvo nevylučuje zabezpečovanie vlastných záležitostí.“

Šiestym zmyslom som vycítil, že generáli práve začali novú hru.

„A kam vlastne, v mene ochrany ukrajinských záujmov, chcete poslať tie vaše taxíky?“ zaujímal sa poľský generál.

„Napríklad do Turecka. Alebo na Krym. Máme s nimi spory ešte z tridsiateho deviateho... No najprv ich vyskúšame v teréne, v bojových podmienkach. Tam, kam ste sa rozhodli,  že nás pošlete...“

Strýko sa usmial, ale Michalski zostal vážne zamyslený. Možno v duchu odhadoval pomer síl a uvažoval, či sa po päťdesiatich rokoch vynútených spojenectiev neocitneme napokon na opačných stranách bojiska.

***

Úradníci boli dvaja: civil v značkovom poľskom obleku a vojak s hodnosťou kapitána. Za oknami visela sparná augustová horúčava. Kyjev driemal. Všetko živé sa ukrylo, aby prečkalo najteplejšiu časť dňa. Oblohou plávali biele obláčiky. Stolička bola pohodlná, no aj tak som sedel ako na tŕní. Vojak zamyslene študoval 27 príloh, ktoré som musel odovzdať spolu so žiadosťou. Konečne položil posledný papier. Zložil si okuliare a unavene na mňa pozrel.

„Prečo chceš vlastne študovať v Ľvove?“

„Pochádza odtiaľ moja rodina,“ vysvetlil som. „Starí rodičia na smrteľnej posteli...“

Civil si utrel pot na čele.

„Tarnopoľská dohoda vám teoreticky umožňuje usadiť sa v ľubovoľnej lokalite Poľskej republiky,“ povedal, „no stanislavovské a ľvovské vojvodstvo tvoria špecifický región. Usilujeme sa tam udržiavať etnickú rovnováhu, preto s nepokojom sledujeme...“ vetu prerušil v polovici zívnutím.

„Po poľsky hovoríš dobre,“ poznamenal dôstojník. „Ale aj tak si Ukrajinec.“

„Mám šestnástinu poľskej krvi,“ pochválil som sa. „A napokon, nemám v úmysle usadiť sa vo Ľvove natrvalo. Absolvujem lýceum a vrátim sa doštudovať do Kyjeva.“

„To hovoríte všetci,“ zahundral.

„A v tom práve spočíva problém,“ povzdychol si chlapík v obleku. „Prokopiukov manifest si čítal?“

„Ten o mierovom dobývaní vašich východných hraničných území rastom počtu ukrajinských usadlíkov v týchto oblastiach?“

Prikývol.

„Samozrejme, viem, čo sa v ňom píše. v našej tlači sa o ňom veľa diskutovalo. Lenže ja sa nechystám usadiť v Ľvove natrvalo. Získal som štipendium Poľského fondu a chcem ho využiť.“

„Súhlasí,“ potvrdil kapitán, pričom sa znova prehŕňal v dokumentoch. „No iste chápeš, že keď tam umiestniš bombu, za to, že, sme ti vydali povolenie na pobyt, budeme zodpovední my.“

„Vyzerám ako terorista?“ ohradil som sa.

„Nikto z vás nevyzerá,“ zašomral civil. „A potom zrazu v noci ktosi po múroch maľuje nápisy typu - Poliak, za San zober vak! - Alebo vezme snajpera a… Napokon... ehm... ten tvoj podarený strýčko, Hryhor Pavluk, nám naposledy poriadne podkúril.“

„Pokiaľ viem, bojuje o rozšírenie autonómie. Legálnymi metódami,“ odvetil som opatrne.

„A veď ja ho ani takmer nepoznám,“ klamal som.

Úradník uchopil moju žiadosť a pozrel mi do očí. Vydržal som jeho pohľad. Pritisol pečiatku a posunul dokument kolegovi. Ten pridal svoju.

Potom začal deklamovať úradnú formulku: „V priebehu nasledujúcich troch rokov máme právo sledovať  ťa a kontrolovať ti poštu. Povolenie na pobyt môže byť zrušené v ľubovoľnom okamihu bežným administratívnym rozhodnutím. Ak niečo vyvedieš, potrestajú ťa v súlade s naším trestným zákonníkom. Po troch rokoch bezúhonného správania sa môžeš požiadať o udelenie práva na trvalý pobyt.“

„O tri roky skončím školu a vrátim sa domov,“ namietol som.

Povzdychli si. Sťažka. Obaja. Naraz. Ako na povel.

***

Sámum sa prihnal nečakane. Nad slnkom rozpálenými skalami náhornej plošiny Negev sa zjavil čierny oblak. Poryvy piesku zasýpali predné sklá čajky. Pološero hustlo každým okamihom.

„Pokračovať ďalej do tábora nemá zmysel,“ povedal generál Michalski, pričom sa usiloval zrakom preniknúť cez víriace mračná prachu. „Cestou sa stratíme v púšti.  Máme tu blízko nejaký úkryt?“

Dôstojník a šofér sklonili hlavy nad mapu.

„Štyri kilometre odtiaľto sa nachádza vhodné miesto,“ ozval sa napokon pobočník.

„Poďme.“

Zapol rádio a poskytol informáciu ostatným vozidlám. Neveľký konvoj zrýchlil, asi po pätnástich minútach napredovania takmer naslepo zastal pod skalným previsom. Pätnásť ukrajinských výsadkárov vyskočilo z obrneného transportéru a dôkladne obhliadlo okolie.

„Vyše mesiaca tu nikto nebol,“ hlásil ich veliteľ.

Generál, opierajúc sa o palicu, vystúpil z auta. v jaskyni piesok vo vzduchu víril len sotva znateľne. v kúte pod stenou ležal zodratý spacák a niekoľko pušiek Ľvovského výsadkového. Vyššie nad ním ktosi namaľoval židovskú hviezdu.

Ženista práve skúmal lôžko.

„Všetko  v poriadku,“ hlásil.

Michalski podišiel k stene. Veľmi sa mu chcelo vziať trocha antikorózneho laku  a primaľovať k hviezde šibenicu, no neprichádzalo to do úvahy. Chytať židovských teroristov z Mosadu je niečo iné ako sa otvorene chváliť antisemitizmom.

Povzdychol si a zahliadol smerom do úžľabiny. Zbytočne. Dvaja vojaci práve inštalovali  detektory infračerveného žiarenia. Neprekvapí ich tu nikto.

„Prvý oddiel, stráž do druhej v noci,“ prikázal. „Druhý oddiel výmena, do šiestej ráno.“

Zasalutovali. Ktosi rozložil skladacie kreslo. Generál sa s úľavou usmial. Sadol si, palicu položil na dosah ruky. Vojaci šikovne a rýchlo postavili tábor. Michalski vytiahol z aktovky notebook, zapol ho a pripojil sa na sieť. Stiahol si aktuálne správy  z informačného servisu generálneho štábu. Uprene sa zadíval na obrazovku. Neveril vlastným očiam.

„Ako to?“ zašepkal prekvapene. „To predsa nie je možné!“

Parlament Poľskej republiky na mimoriadnom zasadnutí prijal rozhodnutie o ukončení okupácie Nemeckej ríše. Generál prebehol očami obsah hlásenia. Poľské jednotky v priebehu dvoch mesiacov opustia obsadené územia, nemecká Správna Rada získa plnú moc do uskutočnenia volieb, z ktorých po desaťročiach vzíde prvý Ríšsky snem. Prebehne tiež referendum o tom, či bude znovuobnovená monarchia alebo štát ostane v podobe republiky.

Pobočník sťaby spod zeme vyskočil. v ruke držal tranzistorové rádio, zjavne tiež počúval správy.

„Kaisera sa im zachcelo,“ zahundral sivý generál.

„Rádio Berlín uvádza, že prvé prieskumy naznačujú prevahu monarchistov.“

„Len, teda, koho posadia na trón?“ zamyslel sa.

„Hlásia, že najpravdepodobnejším kandidátom je vnuk cára Vladimíra Kyriloviča, Grigorij Hohenzollern. Prišla depeša z Varšavy. Zelený kód. Prečítať?“

„Trocha neskôr.“

Generál zasa uprel pohľad na obrazovku.

Ako sa dalo predpokladať, Poľsko ustúpilo len z časti územia. Hranica na Odre a Lužickej Nise ostala zachovaná. Autonómne okruhy Chociebórz a Nový Izrael získali nezávislosť. Slobodné mesto Štetín malo počas nasledujúcich desiatich rokov zostať pod správou Ligy Národov. Liga mala tiež dohliadať, aby Nemecko zostalo demilitarizovaným štátom, avšak zákaz rozvoja ťažkého priemyslu bol zrušený.

„Ako znie rozkaz?“ odtrhol zrak od obrazovky.

Dôstojník stojaci vedľa mu podal pásik papiera a zasalutoval. Michalski preletel zrakom pätnásť-dvadsať riadkov textu. Potom vstal a opierajúc sa o palicu, vykročil k vojakom.

Keď pobočník videl, ako sa tvári, zavelil nástup. o chvíľu stál pred generálom vzorne rovný rad.

„V súlade s rozkazom prezidenta Poľskej republiky som bol dnes povýšený do hodnosti poľného maršala,“ povedal Michalski. „S ohľadom na vek mi zároveň bolo navrhnuté, aby som ukončil aktívnu službu. Vezmúc do úvahy, že pred týždňom som dovŕšil 97 rokov, asi návrh prijmem.“

V ich očiach zazrel nesmelú nevôľu.

„Som povinný určiť nástupcu. Priame velenie vojenského okruhu 'Ďaleká hranica' prevezme  môj zástupca, plukovník Rudenko. a vy, darebáci, máte dva týždne dovolenku.“ Nepatrne sa pousmial.

„Hromadný jasot povolený,“ zažartoval.

Vojaci viditeľne pookriali. Dôstojník sa opäť zjavil sťaby spod zeme s ďalším pásikom depeše.

„Pán maršal, keby ste dovolili...“

„Tak spusť,“ zahundral nevojensky a pousmial sa popod fúzy.

„Podľa rozhodnutia prezidenta ste boli za zásluhy o vlasť odmenený Rád Bieleho Orla. Slávnostné udelenie sa uskutoční pozajtra vo Varšave. Prezident po vás posiela špeciálne lietadlo.“

Michalski prikývol.

„Pohov, rozchod!“ zavelil.

Aj pobočníka poslal gestom preč a pustil sa na prechádzku po jaskyni. Nesprevádzal ho nikto, pochopili, že sa s nečakaným povýšením chce vyrovnať sám. Palica klopala o kamene. Veliteľ prišiel na koniec jaskyne a otočený chrbtom k podriadeným, vybral z náprsného vrecka balíček. Rozviazal remienok a z pláteného mešteka vytiahol nemecký Železný Kríž. Dlho sa díval na ošúchaný, popraskaný email a zovrel pery.

Reich získal nezávislosť? Nuž, potom nastal čas vrátiť sa domov.

***

Kedysi cesta poštovým dostavníkom z Kyjeva do Varšavy trvala štrnásť dní. Pozeral som cez okno a nasával ďaleké obzory. Poľsko... Sused, priateľ, spojenec, okupant. Šachovnica polí, husté lesy, tu a tam majer či šľachtická usadlosť obklopená parkom. To všetko sa mihalo za oknom pekelnou rýchlosťou. 380 kilometrov za hodinu, letecké sedadlá, klimatizácia. Čítal som ódy na pred mesiacom zmodernizovanú linku Lux Torpéda Kyjev-Ľvov-Varšava, no skutočnosť prekonávala predstavy.

Vlak prišiel na stanicu, takmer nehlučne zastal pri žulovom peróne. Hydraulické piesty jemne zasyčali, dvere sa rozostúpili a dovnútra sa vliala vlna horúčavou rozochveného vzduchu. Vystúpil som žmúriac. Dav pomaly plynul smerom k staničnej hale. Nechal som sa unášať ľudskou riekou.  Na okrajoch prechodu cez trať stálo niekoľko príslušníkov antiteroristických bezpečnostno-poriadkových jednotiek. Očami odhadovali cestujúcich. Nevšimli si ma.

Podľa informácií, ktoré som mal k dispozícii, tu stáli len kvôli kamufláži. Počítače už medzitým určite spracovali kamerové záznamy, analyzovali ich do detailov a identifikovali všetkých, čo vystúpili. Kdesi v pamäťových databázach chladených tekutým dusíkom práve našli môj virtuálny spis, tam dakde už spočívala binárnym systémom zaznačená žiadosť s dvadsiatimi siedmimi prílohami a poznámkou, že som vystúpil z vlaku vtedy a vtedy... No systém predsa nebol úplne dôsledný...

Prešiel som okolo pamätníka pripomínajúceho Poliakov, ktorí vtedy, roku 1918, obsadili stanicu, pričom dobyli sklad s kompletne vyzbrojenými vagónmi pancierového vlaku. Keby sa im to nebolo podarilo, ktovie, ako by sa boli ďalej odvíjali naše osudy. Záporožskí kozáci boli v bitke totálne rozdrvení. Napriek tomu, že ich bolo štyrikrát viac...

Pri vchode nalepené plagáty vystríhali pred hrozbou teroristických útokov. Odporúčalo sa venovať zvýšenú pozornosť osobám s balíkmi, kuframi a plecniakmi. Nevdojak som sa uškrnul. Už ako kde, no presne tu mohol byť potenciálnym teroristom každý.

Plagáty varovali tiež pred podozrivou batožinou zanechanou bez dozoru. Na jednom z nich sa nachádzala fotografia muža v dlhom plášti. Vyzeral ako jarmočný exhibicionista, no tvorca inštrukcií bol zjavne pevne presvedčený, že samovražední atentátnici sa často pohybujú práve v takomto prestrojení. Stenu ďalej krášlili snímky pätnástich najhľadanejších členov ukrajinskej sekcie Al Quajidy. Poľský prezident nebral záležitosť na ľahkú váhu. Finančné odmeny za chytenie boli šesť až sedemciferné. Budem si musieť dávať pozor. Zaujímalo by ma, či sa niekedy na takéto plagáty dostane i moja tvár. a na koľko ma ošacujú.

***

Dom na Klopotovskej ulici neďaleko zachovaného fragmentu mestských hradieb bol nedávno dôkladne renovovaný. Vývesný štít v štýle sedemnásteho storočia informoval, že vnútri sa nachádza internát Tarasa Ševčenka a gréckokatolícka kaplnka. Obe strany veľkej, železom okovanej brány lemovali obchodíky. Izby pre študentov sa teda nachádzali na vyšších poschodiach. Zaklopal som na mohutné kovové dvere. Keď som si o chvíľu všimol tlačidlo domofónu, použil som ho. Cvakol zámok. Vošiel som do vysokej klenutej chodby, ktorá sa tiahla naprieč budovou. Za starých dobrých čias tadeto kupci premiestňovali vozy s tovarom.

Zo služobnej miestnosti vykukla žena vo flanelovej košeli.

„Pa... Bohdan Pavluk,“ opravil som sa. Som v Ľvove, teda v Poľsku. Musím používať tunajšie spôsoby zoznamovania sa. Najprv krstné meno, potom priezvisko.

„Uhm, áno,“ po ukrajinsky rozprávala so silným poľským prízvukom. „Volám sa Anna. Poďme, ukážem ti tvoju izbu. v podkroví, ako si chcel.“

Vyšli sme hore po úzkych drevených schodoch. Podlaha vykladaná kamennými dlaždicami, steny čerstvo vymaľované. Zápach farby bol ešte citeľný. Zato ticho priam ohlušovalo.

„Internátny poriadok dostaneš neskôr. Vypadla nám tlačiareň. Ešte tu nikto nie je.“

Vyštverali sme sa na najvyššie poschodie. Podkrovie bolo na obytné účely prispôsobené počas renovácie. Obe strany chodby lemovali dvere. Izbička bola neveľká. Tak zo dva krát tri metre. Posteľ, písací stolík, dve stoličky, skriňa, šikmý strop, strešné okno. v kúte umývadlo. Čo chcieť viac?

„Je tu prístup na Sieť?“ otázku som položil v poľštine.

„Samozrejme,“ ukázala na skrinku s prípojkou.

„Vysokorýchlostný, osemdesiat mega za sekundu, rádio,“ odrapkala naučenú formulku. „Jedáleň bude otvorená až od prvého septembra.“

„Budem jedávať vonku,“ upokojil som ju.

„To je asi všetko.“ Poškrabala sa po hlave. „No nič, keby niečo, zíď dolu a spýtaj sa.“

Odišla. Vybalil som kufrík. Vybral som počítač a pripojil k nemu kábel. Oblečenie som poukladal do skrine.  Košuľa  sa trocha pokrčila, bude ju treba vyžehliť. Nad dvere som zavesil ikonu. Potom som  si sadol na stoličku a otvoril okno. Nachádzalo sa na západnej strane. Zvedavo som vykukol. Videl som hektáre striech, kupoly a veže kostolov...

S úľavou som sa vyzul a pohodlne sa uložil na mäkkú posteľ.

Zobudil som sa o šiestej večer. Tiene sa predĺžili, od  rána panujúca dusná horúčava poľavila. Odkiaľsi spoza Vysokého Zámku zadul svieži vetrík. Sťapkal som dolu, zahlásil sa na vrátnici a vyšiel von. Potulka uličkami bola príjemná, hoci som sa cítil dosť cudzo. Ubíjajúca žltá farba omietky ma uvrhla do depresie. Chýbali mi aj dvojjazyčné vývesné štíty. Ľvov bol takmer úplne vyčistený od nápisov v cyrilike... Pobral som sa na námestie. v dvore Benátskeho domu spravili útulnú krčmičku. Zjedol som za misku poľských pirohov (z mne neznámej príčiny ich tu volali ruské), napil sa kvasu, ktorý tu bol tiež iný, omnoho sladší než u nás...

Keď som prechádzal cez bránu, vyzdvihol som si valec. Bol ťažký ako sviňa, vyše dvadsať kíl. Remeň som prehodil cez plece.

Preglgol som. Dýchal som zhlboka a rovnomerne, pričom som pochodovým krokom kráčal popri domoch. Srdce mi napokon prestalo búchať ako zvon. Uvoľnil som svaly, spomalil. Teraz musím prejsť cez námestie. Tak skontrolujú, či ma niekto nesleduje. Potom sa môžem vrátiť na izbu. Stmievalo sa, no na Rínku bolo stále vidno. Starobylé pouličné lampy, oblúkové lampy, ktoré fungovali ešte na princípe inžiniera Rychnowského, žiarili prenikavým modrastým svetlom. v desiatkach okolitých pivární zasa pre zmenu zapálili lampióniky so sviečkami vnútri.

Napriek neskorej večernej hodine Čierny dom vábil vysvietenými výkladmi a hmýrením davu vnútri. Zvedavo som podišiel. Kníhkupectvo s celonočnou prevádzkou. v úžase som pokrútil hlavou. Ta hej , kultúrny národ...

Vrátil som sa na internát. Uličky, tiahnuce sa smerom od Rínku, boli menej osvetlené. Hoci sa zdalo, že všade navôkol je pokoj, dvakrát som stretol chlpatých. Na druhej strane tu zasa neboli vojenské hliadky, na ktoré som bol od detstva zvyknutý. Policajti, napokon ozbrojení skôr naľahko, mali namiesto pušiek a  samopalov ako v Kyjeve, revolvery za opaskami. Aj tak som sa však spotil ako myš.

Ku vchodu domu na Klopotovskej som prišiel päť minút pred večierkou stanovenou poriadkom. Vyštveral som sa do svojho podkrovného kumbálu a potom som spravil čosi veľmi nepredpisové.

Topánky som nastriekal antidezodorantom, natiahol som si rukavice. Otvoril som okno a vyliezol na strechu. Bola strmá, no použil som pevné úchyty na hromozvode a dostal som sa k lávke pre kominárov. Pohyboval som sa po nej  pomaly a opatrne. Náklad bol ťažký, bál som sa, že stratím rovnováhu. Domy boli našťastie poprepájané, pretože na niektorých miestach lávky chýbali, takže som balansoval na hrebeňoch striech. Napokon som usúdil, že som dostatočne ďaleko.

Pohodlne som sa usadil na úzku rímsu a opretý o teplý, slnkom cez deň prehriaty komín, som  sa dlhú chvíľu díval na mesto ktoré mi zaspávalo pri nohách. Azda sa ešte koleso osudu pootočí? Azda sa tie námestia, uličky, starobylé domy vrátia do lona Ukrajiny? Hádam cieľ dosiahneme namáhavou prácou mnohých pokolení. Najprv nezávislosť, potom niekedy v budúcnosti možno útok... Zišli mi na um plagáty zo stanice. Bombové útoky tu rozhodne neboli najsprávnejším riešením.

Samozrejme, mohli ma nájsť satelitom alebo termokamerou. v tom prípade o päť minút bude ulička podo mnou plná áut so sirénami a okolité strechy obsypané ostreľovačmi...

Uvoľnil som štyri zhrdzavené skrutky a sňal kryt ventilačnej šachty. Potom som otvoril valec. Pri pohľade zhora pripomínal obyčajný plastový obal na mapy alebo výkresy. Vnútri boli ukryté najnovšie technické zariadenia našich tajných vojenských laboratórií. Rukami som rozotrel trocha špeciálnej umelej hmoty a prilepil som rúru do komína. Do prípojky som zasunul tenký kódovací kľúč a pootočil som ho o štvrť obratu. Diódy kontroliek zablikali.

A to je vlastne všetko. Možno o týždeň, možno o polroka, cár Vladimír zatrepe krpcami. Štyria uchádzači o trón sa začnú naťahovať o moc a v Rusku vypukne, ak aj nie občianska vojna, nuž určite totálny chaos. Potom sa sem vrátim, otočím kľúčom a zídem na zem. Východné krídlo bude bezpečné a Ukrajina povstane...

Tu, v Ľvove, má sídlo najsilnejší vojenský okruh južného Poľska. Okolo mesta, vo vzdialenosti pätnásť-dvadsať kilometrov sa nachádza niekoľko desiatok kasární. Ak sa Ukrajina vzbúri, práve vojská z nich na nás zaútočia. Vtedy zapnem vysielač zabudovaný do mobilu a raketu odpálim. Vyše desať minút bude špeciálny akumulátor nabíjať hlavicu. Potom strela vyštartuje. Vybuchne na hranici stratosféry, v oblasti s polomerom tridsať kilometrov roztrúsi čiastočky prachu. Každé zrnko obsahuje malý kondenzátor, mikroprocesor, cievku a miniatúrny reproduktor. Každé bude šíriť šum a praskanie na niekoľkých desiatkach náhodne zvolených frekvencií. Raketa ich vypustí do vzduchu zhruba tisíc. o šesť až desať hodín neskôr prestanú v Ľvove a okolí fungovať rádiá, televízory, mobilné telefóny a tiež väčšina satelitných. Vypadne Sieť, zlyhajú vojenské programy navigácie lietadiel, aj informačné databázy. Prvý odvetný úder Poliakov stratí razanciu. a naši budú mať čas, aby sa pripravili.

Nepripravím nikoho  o život. Nezväčším počet obetí. Ja iba prehadzujem výhybku ľudských osudov tak, aby zahynulo trocha viac nepriateľov a zachránilo sa trocha viac našich.

Počul som, že nás, vojakov tajnej frontovej línie, je viac.

***

Ľvov som poznal už predtým z prospektov a albumov. No vedel som, že ak tu mám pobudnúť dlhší čas, musím sa aspoň trocha zorientovať v teréne. Lebo vysedávanie nad mapou nikoho nepripraví na únavný pochod uličkami. Putoval som a učil sa mesto. Ukladal som si do pamäti, kde sa nachádzajú predajne potravín, knižnice, antikvariáty. Prehliadka múzeí príde na rad neskôr. Teraz musím zhromaždiť informácie, ktoré budem potrebovať každodenne.

Do školy budem chodiť pešo, alebo si kúpim bicykel. v Kyjeve sa veľa rozprávalo o samovražedných teroristoch. v skutočnosti v Ľvove doposiaľ zaevidovali iba štyri prípady, pri pohľade na vozidlá MHD mi však aj tak naskakovala husia koža.

***

Sedel som na múriku a usiloval som sa vymeniť poškodený teleobjektív. Jemným štetčekom z bambusových vlákien som očistil od prachu ozubené kolieska a motorčeky. Kúsky drobných nečistôt uviazli medzi zúbkami. Odstránil som ich modelárskou pinzetou. Teraz už ostalo len umiestniť všetky súčiastky späť na miesta, upevniť a skontrolovať, či zariadenie funguje.

Odbilo dvanásť. Zapol som malé rádio, naladil správy. Vo Vroclavi skončil proces s ostreľovačmi z Werwolfu. Sedem rozsudkov smrti. Tak, ako sa čakalo... Vo Vilniuse výbuch bomby poškodil energetický systém. Polovica mesta je bez prúdu. z akcie podozrievajú extrémistov Sajudisu. v Sambore „autopasca“ vybuchla pred očami polície. Desať ranených. K atentátu sa prihlásila ukrajinská sekcia Al-Quajidy, no poľské bezpečnostné orgány podozrievajú skinheadov z UNSO. v Ľvove sa nedeje nič. Nasledovali správy zo zahraničia. Stíšil som zvuk. Počas prestrelky so zvyškami islamistov zahynulo v Sudáne sedem poľských dobrovoľníkov, obchodná delegácia USA začala rokovať o vstupe do Euroázijskej Zóny Voľného Obchodu, ozbrojené jednotky domorodého černošského obyvateľstva v Rodézii a Libérii zaútočili na niekoľko majerov poľských usadlíkov... Horúca aktualita: Kryštof Kamil Bačiňski, vynikajúci básnik a prozaik, získal po druhýkrát Nobelovu cenu.

Utrel som si pot z čela. Dokonca ani tu, pod stromami, sa nedalo dýchať. Koniec leta bol nadmerne horúci. Umiestnil som do prístroja poslednú súčiastku a upevnil som objektív. Cvakol som prepínačom zoomu. Teraz všetko fungovalo perfektne. Pozrel som na veže a kupoly arménskej katedrály, ktoré sa týčili nad Ľvovom a pritisol som prst na tlačidlo. Päťnásobné priblíženie, k tomu ešte osemnásobné zaostrenie. Ech, už dávno som mal kúpiť výkonnejší aparát. Ibaže som nemal veľmi za čo.

Odložil som prístroj do tašky. So sebazaprením som vykročil. Opustiť tieň a trmácať sa pol hodiny mestom v páľave sa mi vonkoncom nechcelo. Neochotne som vstal z múra a pomaly som sa šuchtal chodníkom dolu. Niekoľko plechových garáží, dom, ústie uličky...

Starý kozák, ktorý sedel na lavičke v kúte dvora, uchopil banduru, dotkol sa strún a vylúdil z nich začiatok akejsi rezkej melódie. Avšak o chvíľu, znechutený a unavený horúčavou, odložil nástroj do puzdra. Pre zmenu teraz pohladil rukoväť šable a tuho sa zamyslel. Čo videl v spomienkach? Dobytie Moskvy, či tri dni vyčíňania v parížskych kaviarňach?

Kráčal som ulicou. Popraskaný asfalt chodníkov, v bránach balvani, ktorých vrodená elegancia viedla k noseniu vyšívaných košieľ a teplákov... Nebál som sa. Krajanom dali pokoj.

***

Lýceum Henryka Sienkiewicza som už predtým videl na fotke. Môj pradedo so svojím oddielom sa ho vtedy, roku 1918, dvakrát pokúsil dobyť. Nepodarilo sa. Hoci sa v škole skrývala len hŕstka Poliakov, bojovali ako levy... Vyšiel som po širokých schodoch a prekročil prah. Pradedo zostal vonku, mne sa podarilo dostať za múry. Znamená to azda, že v konečnom dôsledku prehral a ja som víťaz? Alebo skôr opak je pravdou – veď sem prichádzam dobreže nie kolenačky a nie ako sa patrí na člena našej famílie – s puškou v ruke... Má vôbec dofrasa zmysel o tom premýšľať?

Riaditeľ sedel za mohutným, masívnym kancelárskym stolom, na doske ktorého sa skvela intarzia mestského erbu.

„Bohdan Pavluk,“ predstavil som sa. „Štipendista fondu Alexandra Grina.“

„Aha, tak to si ty,“ pousmial sa. „Vitaj v našej škole.“

„Doklady mám so sebou.“

Vzal odo mňa obal so spisom a zbežne ho prelistoval.

„Zdá sa, že všetko sedí,“ poznamenal. „Napokon, keby aj niečo chýbalo, môže sa doplniť neskôr...“

V tom okamihu ktosi zaklopal na dvere a do kancelárie vkĺzla tmavovlasá dievčina. Priniesla stoh akýchsi papierov.

„Fajn, že si tu,“ potešil sa riaditeľ. „Ukážeš novému kolegovi školu?“

„Jasné.“

Mala pekné tmavé oči tvaru mandlí, husté mihalnice, hnedý vrkoč jej siahal do polovice chrbta. Tmavomodrá sukňa a biela blúzka s farebnou arménskou výšivkou len zdôrazňovali jej pôvab.

„Magdaléna Korniaktová.“ Podala mi ruku. „Volaj ma Magda.“

Uviedol som svoje meno.

„Z mojej strany všetko. Vyučovanie začína prvého septembra o dvanástej. Príď o deň skôr, dostaneš preukaz.“

***

Všetky miestnosti mali staré, drevené dvere, ktoré si určite pamätali časy neúspešného útoku. Otvory na čipové karty boli namontované diskrétne, tak, aby nebili do očí.

„Izba školských tradícií.“

Vošli sme do rozľahlej siene. Steny lemovali vitríny. Zopár drobných pamätných premetov, vlajky, fotografie obrancov školy...

„Táto budova má slávnu minulosť. Nachádzalo sa v nej jedno z najvýznamnejších centier obrany mesta.“

„Viem.“ Usmial som sa. Činmi predkov som sa pre istotu nepochválil.

„A toto daroval škole môj dedko.“ Ukázala do vitríny na neveľký zväzok v koženej väzbe.

Všimol som si fliačiky cudzej abecedy.

„Tvoje priezvisko...“ nahryzol som.

„Hej, pochádzam z toho rodu.“ Tak trocha v rozpakoch sklopila zrak. „Som Arménka. Naša rodina býva v Ľvove od pätnásteho storočia.“

Za nerozbitným sklom sa leskli mince zo sedemnásteho storočia. Na stenách visela zbierka šablí a starých pušiek. v jednej z vitrín stáli tlmeným svetlom zaliate sošky z Grécka a Egypta. Našťastie budem mať ešte príležitosť obzrieť si všetko dôkladne.

„A tu máme biologický kabinet.“

Skrine sú podobné, ibaže ovenčené girlandou z vypchatých vtáčikov. Za sklom priesvitné nádoby s hadmi a inými potvorami, vypreparované kosti, vajcia dinosaurov, zaujímavé skameneliny, ďalšie vitríny s motýľmi a pavúkovcami, v kúte ľudská kostra.

„Exponáty ako v kyjevskom Prírodovednom Múzeu,“ zamrmlal som s údivom.

„Niekoľko absolventov slúži v  poľských výsadkových jednotkách. Toto sú najmä ich dary.“

Fyzikálny kabinet. Staré kondenzátory, ešte spred vojny. Vedľa, akoby na umocnenenie protikladného dojmu, množstvo moderných prístrojov. Pri pohľade na zariadenie umiestnené na čestnom mieste som ticho zahvízdal.

„Rychnovského generátor rádiových vĺn?“ upadol som do vytrženia.

„Len kópia,“ schladila ma. „Originál sa predsa nachádza v sejfe Polytechniky.“

„Fakt,“ zahanbil som sa za svoju naivitu.

Ako a prečo by sa sem mohol dostať? Inžinierov portrét visel na stene hneď vedľa štátneho znaku. Rychnovski bol jediným držiteľom Nobelovej ceny udelenej posmrtne. Hoci Nemčúri samozrejme naďalej tvrdia, že rádiové vlnenie objavil ten ich zlodej a podvodník  Hertz.

Počítačová miestnosť bola ultramoderná. Takéto zariadenie som ešte v živote nevidel. Napokon, v rebríčku Poľskej republiky bola podľa na Sieti dostupných údajov na treťom mieste.

„A to je zhruba všetko,“ zakončila prehliadku. „Ibaže by si si chcel ešte prezrieť kabinet chémie a geografie, bazén, telocvične...“

„Nechcem zdržiavať.“ Videl som, že sa niekam ponáhľa. Preto som zdvorilo povedal: „Učebné pomôcky naozaj na úrovni a počul som, že aj učiteľský zbor...“

„Len od doktora vyššie,“ dokončila za mňa. „Máš šťastie, že si dostal štipendium, lebo školné...“ Strčila ruku za golier, akoby uvoľňovala slučku, ktorá škrtí krk.

Vyprevadila ma k bráne.

„Dovidenia,“ pozrela na mňa veselo. „Musím ešte niečo preštudovať v knižnici.“

***

Bývalú starú mestskú zbrojnicu som našiel bez problémov. Nízka budova s veľmi hrubými tehlovými múrmi lákala prísľubom chladného vnútrajška. s pôžitkom som sa doň ponoril. Kúpil som si lístok a o chvíľu som sa ocitol v hlavnej sále. v predsieni, teda na prízemí, umiestnili bohatú zbierku starých zbraní, na medziposchodí  hosťovala výstava obrazov Ciurlionisa. Hudba, ktorá sa rinula z prehrávača stojaceho v kúte, bola tichá, sotva počuteľná.

Zbežne som pohľadom preletel niekoľko obrazov a skonštatoval, že tvorca komponoval geniálne, zato maľoval mizerne. Zišiel som teda dolu schodíkmi a pohrúžil som sa do sveta nástrojov vrážd a pustošenia.  Bronzové hlavne diel, oceľové píšťaly pušiek, vo vitrínach desiatky pištolí, hákovnice, muškety... Nepredpokladal som, že v zbrojnici nájdem takú bohatú zbierku. Kráčal som pomaly, nenáhlivo som obdivoval exponáty.

Chladné zbrane ma zaujímali trocha menej, no takúto príležitosť som si predsa nemohol nechať ujsť. Šable – od používaných poľskými magnátmi v šestnástom storočí, cez ruské, pruské a rakúske kúsky, ktorými útočníci rozkrájali šľachtickú republiku až po najnovšie typy. Dlhšie som sa zdržal pri poslednej vitríne. Ľudovítovka, model 2001, vyrobená z liateho karbidu, titanu a akýchsi zvláštnych prvkov používaných na stavbu kozmických lodí.

„Máme na seba šťastie,“ začul som za chrbtom Magdin hlas.

Prekvapený som sa otočil. Vedľa nej stála akási plavovláska.

„Zoznámte sa. Toto je náš nový kolega, Bohdan Pavluk...“

„Oľga Neboraková,“ predstavila sa jej kamarátka. „Som bars rada, že śe možem s vami zoznamic,“ usmiala sa. „Počula som, že budeme spolu chodiť na vyučovanie,“ pokračovala, zrejme s ohľadom na prítomnosť priateľky, v poľštine.

Prikývol som úklonom.

„Inak, ďalšie priezvisko známe z histórie,“ neodolal som nutkaniu zvedavosti. „Ak si dobre pamätám...“

„Moji predkovia boli vyše 600 rokov mestskými katmi. Napokon, majú tu náš meč...“

Poodišli sme zo pätnásť krokov. Steny veľkého skleného akvária poskytovali pohľad na celú žánrovú scénu. Meč zaseknutý do klátu, vedľa z vosku vymodelovaný kat dvíha uťatú  hlavu nejakého nešťastníka.

„Naša rodina ho odovzdala do depozitu múzea,“ vysvetlila dievčina. „Teraz ho nepotrebujeme. Otec odsúdencov najčastejšie vešia.“

Vypadlo jej mimovoľne. Po chrbte mi prebehli zimomriavky. No ale čo už, hoci sa na to príliš nemyslí, rozsudky stále presa musí niekto vykonávať...

Meč bol pekný. s veľmi starou, oceľovou čepeľou, ozdobenou nápisom me facit Solingen, na koši rukoväte sa, kvôli označeniu strán ostria, nachádzali mužská a ženská hlavička. Zaujímalo  by ma, koľko popráv ním vykonali. Nikdy sa nezoznámime, hoci nie je vylúčené, že budem musieť nadviazať bližšiu známosť s Oľginým otcom. Ak ma odhalia, určite ma obesia. Ibaže by ma označili za vyzvedača, ktorý koná na rozkaz v čase vojnového konfliktu. Potom by som bol rozstrieľaný. s námahou som odtrhol zrak od hypnotickej sivej čepele. Rozhodol som sa už dávno. Ak treba zahynúť za vlasť, obetujem sa. a možno... v súčasnosti sa popravy konajú verejne veľmi zriedka. Šibenica, slučka sa kolíše, Magda mi zakrýva tvár šatkou. Ako tu vtedy kričia? „Hore s ním, či odvisni?“  Samozrejme, všetko by sedelo, len keby nosila šatku a nie elegantný klobúčik...

„Majú tu aj niečo naše.“ z predstáv ma vytrhla Magda. „Chceš sa pozrieť?“

„Jasné...“

Vrátili sme sa. Vo vitrínke ležala šabľa východného typu, tzv. arménska. Predtým som si ju nevšimol. Rukoväť pokrývali svetlejšie a tmavšie pásiky ocele,  trocha pripomínajúce letokruhy.

„To je originál?“ s uznaním som pokýval hlavou.

„Jeden z troch tohto druhu v Poľsku,“ pochválila sa.

Stála hneď vedľa. Zavetril som. Voňala značkovými parfumami... Hmmm, „Jazmínový  Letohrádok“, alebo „Babie Leto variant tri?“ Fľaštička dvesto zlotých, možno i viac. Privysoko rúbeš, kozák biedny...

„Zájdeš s nami na čaj?“ spýtala sa.

„Ak vám neprekážam, veľmi rád.“

Posedeli sme hodinku v gruzínskej čajovničke. Vypytoval som sa najmä na vyučovanie. Môj predpoklad, že hneď od začiatku školského roka začneme zostra, sa potvrdil. Napokon  sme sa rozlúčili pred pomníkom Ivana Fiodorova.

„Zajtra môžeš?“ navrhla. „Mám narodeniny. Zoznámim ťa s ďalšími ľuďmi z našej triedy.“

„Bude mi potešením,“ uklonil som sa. „Kedy, kde?“

„U mňa,“ usmiala sa. „V dome Korniaktovcov. Za bránou, po schodoch dole. Rezervovala som jednu sálu. Budeme tam tak od štvrtej.“

Oľga mi zľahka, povzbudivo, potriasla rukou a odišli. Na izbu som sa vracal zamyslený. Ak povstanie nevypukne, ak nebudem musieť odpáliť svinstvo ukryté v komíne, mám u nej šancu alebo nie?

***

Bazár som našiel úplnou náhodou. Prechádzal som sa v parku, ktorý sa rozprestiera medzi Starým Mestom a Legionárskou ulicou. Napravo od budovy opery som si všimol niekoľko stánkov a hlúčik ľudí. Blší trh, zopár šmelinárov, vyšívané huculské obrusy, drobné starožitnosti, aj obyčajné haraburdy... Kšeft fičal – aj napriek výstrahám, podľa ktorých samovražední teroristi obľubujú práve takéto preplnené priestory. s nejakým nebezpečenstvom si tu zjavne nikto nelámal hlavu.

Motal som sa a obzeral, či zbadám niečo zaujímavé. Chlapík v kozáckej košeli predával pamäťové kryštály s filmami. Trocha som sa v nich poprehraboval a vybral som si štyri výchovnovzdelávacie programy. Zaplatil som a odšuchtal som sa na izbu. Zvečerievalo sa, Ľvov pomaly chladol. Lenže nažlto omietnuté steny a kamenné dlaždice práve teraz vyžarovali horúčavu celého dňa.

Vyštveral som sa na svoje podkrovie. Vybral som komp z kufríka a strčil som kosť do čítačky. Pred začiatkom školského roka si treba niečo zopakovať. Sme tu v menšine, tak sa musím snažiť, aby som svojmu národu neurobil hanbu...

Žiaden výchovno-vzdelávací program. Na kryštále bol nahratý nejaký pirátsky film.

„Ta bodaj ce šľak paromsky skaral,“ poďakoval som predavačovi. Potom som si všimol názov a spadla mi sánka...

Vier Panzerkamaraden.   O tomto kúsku som teda počul už omnoho skôr. Zakázaný všade, kde siahal poľský vplyv, šíril sa v desiatkách nelegálnych kópií. Amatérčina, dielo niekoľkých nemeckých študentov lýcea, ktorí mali k dispozícii starý tank a školský počítač.  Mimochodom, odsedeli si to. Väčšinu bojových scén obratne zostavili z poľských vojnových kinožurnálov, ibaže tankom zmenili znaky na pôvodné – nemecké. Natrápili sa teda riadne, okienko za okienkom vlepovali... Príbeh bol dosť hlúpy a banálny. Hoci východiskový nápad stál za to. Alternatívna história, ktorá ukazovala, čo by sa mohlo stať, keby Mussolini nepodpísal mier s Poľskom. Na juhu Francúzska, v utečeneckom tábore, vzniká nemecká armáda. Štyria zdatní junáci z wehrmachtu a ich neslýchane inteligentný vlčiak Šarik sa zmocnia talianskeho tanku. Nazvú ho Rotkopf a vyrazia na ňom do boja s poľskými okupantmi. Nuž, vedecká fantastika. Vzhľadom na nepatrné prostriedky, ktoré mali, celkom podarená. a koľko zlej krvi narobila Poliakom...

Dopozeral som až do konca a vybral kryštál z čítačky. Čo ale teraz s tým krámom? v Kyjeve by som ho strelil za dve stovky. Len či sa oplatí riskovať? Čo ak je to provokácia? Nie, asi nie, vyberal som predsa náhodne, z kopy. Skontroloval som ostatné  kryštály. Nachádzali sa na nich normálne výukové programy.

Nadhodil som nešťastný šesťsten v ruke, položil som ho k zárubni a potom som riadne tresol dvermi. Úlomky som pozbieral a zahodil do smetného koša. Ak by aj, v súlade s predpismi, hneď teraz spravili kontrolu, už nič nerozoznajú.

Zapol som rádio. Cár Vladimír Kyrilovič ostro protestoval voči narušeniu malajskoruskej hranice oddielmi Poľských výsadkových jednotiek. Obchodná delegácia USA súhlasila so zrušením ciel s podmienkou opätovného posúdenia požiadavky zrušenia vízovej povinnosti občanov USA v krajinách EZVO. Litovská vláda sa dištancovala od samovražedných útokov vo Vilniuse. Svetový sionistický kongres vyzval Židov, aby opustili Poľsko, pretože politika filosemitizmu a nadmernej náboženskej tolerancie vedie k úplnej asimilácii a popoľšteniu. Brazílsky prezident podal na pôde Spoločnosti národov návrh na odstránenie embarga výstavby reaktorov a jadrového zbrojenia. Švédi poslali Poľsku šiestu časť pamiatok a starých rukopisov odcudzených počas Potopy. Rumunská polícia uskutočnila v bukureštských uliciach akciu hromadného zaistenia anglických, francúzskych a nemeckých bezdomovcov. Nuda... Hodil som pohľad na hodinky. Je čas zaľahnúť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jupiter 14.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.