Copyright © 2017 by Sara Blædel

Translation © Magdalena Jírková, 2022

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-936-0

Pro Annegrethe,
s neutuchající láskou,

– tvoje dcera

PROLOG

ZALÉZÁ HLOUBĚJI DO KŘOVÍ a pod nohama mu praskají větvičky. Obklopí ho deštivý soumrak, po kožené bundě mu stéká voda. V kuchyni a ve dvou ze zadních místností se svítí. Za rozzářeným oknem stojí u dřezu žena, rukama kmitá pod tekoucí vodou.

Díky zavlhlé lednové mlze je v hustém křoví prakticky neviditelný, a proto se posune trochu dopředu. Na důkladnosti, s jakou si žena pečlivě otírá ruce do zástěry, je cosi smyslného. Teprve pak si sepne dlouhé vlasy do uzlu na zátylku. Pomalu, a přesto rázně.

Muž pocítí stesk a smutek.

V kuchyni se objeví dcera. Svlékne si krátkou koženou bundičku a odhodí ji na židli u oválného jídelního stolu. Tipuje, že jí může být tak patnáct nebo šestnáct. Už ji dnes viděl při návratu ze školy. Ve školní uniformě a s taškou přes rameno přišla odshora od silnice, oči zabořené do země. Lehce otrávená, zachmuřená puberťačka, ale uvnitř jistým neuchopitelným způsobem krásná, pomyslel si.

Žena i nadále postává u dřezu, ale čas od času se otočí a se smíchem komentuje dívčino vyprávění. Pak se opět obrátí k tomu, co leží na kuchyňské lince. Muž se dalekohledem zaměří na její úzký obličej, zkoumá a ukládá si do paměti ženské rysy a vějířky u očí, které jí naskočí, když se usmívá. Chce si pamatovat každičký detail.

Dceři sklouzlo ramínko topu, teď zřetelně vidí její vystupující klíční kost a jemnou prohlubeň u krku. Posune se ještě o kousek a odstrčí několik větví. Matka se zase směje a otáčí se k dívce, takže teď je k němu zády. Silueta v zářícím okně.

Tady odsud to skoro vypadá, jako by byl součástí dění v jejich kuchyni. Představuje si, jak spolu tlachají, a vůni ze sporáku. Jak si důvěrně povídají o dnešních zážitcích tak, jak to chodí jen mezi matkou a dcerou.

Popojde o pár kroků a vyleze z křoví. Vzadu se táhne pole a dvojdomky stojící kousek od hlavní silnice a poloprázdného parkoviště u hospody se tulí k sobě. Na parkovišti už moc aut není, kvůli dešti zůstávají lidé doma. Rozsvítilo se i v okolních domech, po malé cestě občas projede vůz, ale zdá se, že každého zajímá jen to, jak se rychle dostat do sucha.

Pomalu projíždějící auto ho zažene zpět do křoví, srdce se mu rázem rozbuší. Větev ho šlehne do tváře. Ucítí, jak mu k bradě stéká cosi teplého, a tiše zakleje. Reflektory auta posvítí téměř až na místo, kde se skrývá, ale nezasáhnou ho. Zavře oči, na moment zadrží dech a pak zhluboka vydechne. Klídek. Najednou pocítí chlad, je mu zima, přestože má teplou bundu, čepici a rukavice. Promrzl až do morku kostí. Po čekání v autě a později na dešti má všechno provlhlé a studené. Měl si vzít termoponožky.

Instinktivně se přihrbí ve chvíli, kdy do kuchyně vejde ženin manžel s lahví vína v ruce. Něco manželce říká, naštvaně gestikuluje směrem k dceři a pak dojde až k ní a upraví jí spadlé ramínko.

Aniž by slyšel jediné otcovo slovo, snadno si je z dceřiny reakce domyslí. Potemní jí tvář, na otce něco rozčileně vykřikne, otočí se na podpatku a odejde. Skoro slyší, jak za sebou práskla dveřmi.

Otec otevře pravou horní skříňku a vytáhne dvě skleničky. Pustí se do otevírání vína. Žena pořád stojí u dřezu uprostřed osvětleného kuchyňského okna. Ze sporáku zvedne hrnec a vylévá z něj vařící vodu. Najednou naprosto nečekaně vzhlédne a zadívá se skrz páru z hrnce, jako by ho v příšeří zahlédla nebo vycítila jeho přítomnost a on sebou prudce trhne. Pára na chvíli pokryje okno šedobílým filmem, takže teď ženu vidí pouze jako nejasný obrys. Ovšem vzápětí už je na ni opět dobře vidět.

V silném lijáku přiloží pažbu pušky k rameni, soustředěně se zahledí do hledáčku dalekohledu, zhluboka se nadechne, zmáčkne spoušť a trefí ji přímo mezi oči.

Sleduje, že manžel reaguje jako ve zpomaleném záběru. Lahev vína mu padá z ruky, otáčí se tváří k ženě, rozbitému oknu a kaskádě krve, která ho postříkala, než se žena zhroutila na podlahu.

V momentě, kdy se stahuje zpět do křoví, bouchnou dveře. Stihne ještě zahlédnout, že pár vteřin po výstřelu dcera vyběhla ven a teď se zarazila na schodech.

Chvíli oba nehnutě stojí v šedé podvečerní mlze, pak se dívka otočí směrem k díře v okně, vykřikne a pádí zpět do domu.

On se pozpátku prodere křovím a rázným krokem dojde k autu.

V KANCELÁŘI PÁTRACÍ SLUŽBY se Louise Ricková pohodlně opřela na židli a pozorovala svého parťáka, který seděl na podlaze a skláněl se k Charliemu. Penzionovaný policejní pes ležel na boku a trpělivě si nechával z tlap čistit sníh a posypovou sůl. Eik Nordstrøm utíral ručníkem zastřižené chloupky mezi polštářky, ty mazal vazelínou a chválil psa tak důkladně, až Louise ve finále obrátila oči v sloup a potřásla hlavou.

Na Eikově psacím stole ležela kniha na téma jak se starat o psa.

Panebože, ten s tím nadělá, pomyslela si. Ani ve snu ji nenapadlo, že trocha sněhu v ulicích vyžaduje tak důkladnou péči. Dině nikdy neutírala z tlapek sůl, ani jí je nemazala vazelínou. Jestli to někdo někdy udělal, pak Jonas. Vždyť to byl také on, chlapec, kterého měla v pěstounské péči, kdo Eikovi půjčil tu knihu.

Černovlasý policista se o velkého vlčáka staral s něhou, která jí připomněla, že jestli se teď odstěhuje z jejího bytu, bude jí vážně moc chybět.

Eik se na podlaze trochu posunul a pustil se do Charlieho zadní tlapy.

Před půlrokem se Louise bála, jak to bude fungovat, až se k ní a Jonasovi její parťák a zároveň poměrně nová láska nastěhuje, protože v jeho garsonce v Sydhavnu se ubytovala Louisina kamarádka Camilla s manželem a synem Markusem. Ale šlapalo to výborně. Dokonce tak skvěle, že teď se jí zdálo nepředstavitelné, že se Eik zase odstěhuje.

Právě Eik nabídl, aby Camilla s Frederikem bydleli v jeho bytě. Poté, co jejich panské sídlo nedaleko Roskilde shořelo, se z nich totiž stali bezdomovci. Garsonka byla malá, ale Markus nastoupil společně s Jonasem na internátní školu, takže místa měli poskrovnu, jen když přijel domů na víkend.

Louise ve skutečnosti podezírala Camillu a Frederika, že je omrzelo vysoké obložení stěn a krásné štukované stropy a rádi by se vrátili do města, ačkoli z tisícovky metrů čtverečních do osmačtyřiceti je to tedy pořádný sešup. Jakmile Frederika po požáru propustili z nemocnice, dal jasně najevo, že nemá zájem opět vybudovat dům svého dětství, a Louise ho chápala. S tím místem se pojilo hodně špatné karmy a přehršel starých citlivých příběhů, takže bylo těžké oprostit se od pout, která panství svazovala s minulostí.

Teď se už ovšem posunuli dál. Právě si převzali rozlehlý střešní byt ve Frederiksbergu, jen pár ulic od místa, kde Camilla a Markus bydleli, než se seznámila s Frederikem. Posledních šest měsíců uběhlo tak rychle, že si Louise a Eik ani nestihli ujasnit, co nastane, až se jeho garsonka opět uvolní.

„Zajímalo by mě, co si pes s takovými vznešenými móresy pomyslí, až se bude stěhovat zpátky do Sydhavnu,“ řekla škádlivě.

„No je pravda, že ta čtvrť k němu zrovna moc nepasuje,“ odpověděl Eik, aniž by vzhlédl. Zrovna utíral poslední tlapu. „Sama víš, s jakou chutí Charlie očuchává nóbl paničky na Allégade. A nesmíme ani zapomínat na všechny jeho kámošky v Frederiksberg Have.“

„To je fakt,“ souhlasila Louise a Eik mezitím vstal a očistěnému psovi hodil mňamku. „Ale Camilla a Frederik se odstěhovali už včera. Pokud si vzpomínám, domluvili jsme se, že u mě zůstaneš jen do doby, než si najdou něco jiného.“

Na chvilku se zarazil, pak se usmál a prohlásil:

„Hele, že já ti zapomněl říct, že odpoledne pro moje věci dorazí Olle s kombíkem?“ Podíval se na obrovského vlčáka. „A pes by se stejně měl naučit žít kdekoli.“

Oznámil to s lehkostí, která Louise přinutila zabořit pohled do stolu. V tu ránu v ní všechno umřelo. Nechtěla, aby se odstěhoval. Bydlení s Eikem jí připadalo tak pohodové a přirozené.

„Ne!“ ozval se najednou, popošel a políbil ji na krk. „Tak snadno se mě nezbavíš. Jen musíme vymyslet, jestli si garsonku v Sydhavnu necháme pro případ, že by tam jednou chtěl bydlet Jonas, nebo jestli ji pustíme. Nájem je ale fakt levný, takže pokud si ji necháme, moc nás to stát nebude.“

Louise cítila, jak se jí obrovská hrouda v žaludku rozpouští. Eik ji na židli otočil k sobě. Stoupla si a dychtivě přijímala jeho polibky. Pocit, že ho na chvíli ztratila a teď opět získala, ji přiměl přitáhnout si ho blíž a pevně obejmout. Začal jí rozepínat halenku. Přivoněla k němu a ucítila odér kůže, cigaret, vosku na vlasy a také nedefinovatelnou a nezaměnitelnou vůni patřící pouze k němu. Prohrábla mu polodlouhé černé vlasy a oplatila polibek.

Dveře za nimi se rozletěly, na prahu se objevil Rønholt, a ani jeden nestihl zareagovat. Šéf rozpačitě zamumlal omluvu, ustoupil a dveře zavřel, aby vzápětí třikrát hlasitě zabušil a odkašlal si, než vstoupil.

„Buďte tak laskaví a dostavte se do mé kanceláře,“ řekl, a než odešel, dodal: „A pokud možno v upraveném oblečení.“

Ragner Rønholt vedl pátrací oddělení více než dvacet let, a právě on před rokem Louise přetáhl z oddělení vražd. Už se pomalu, ale jistě blížil důchodovému věku, ale nikdo netušil, kdy přesně plánuje skončit. Bylo ovšem čím dál jasnější, jak se začíná těšit na takzvaný třetí věk plný kulturně poznávacích a cyklistických výletů po Evropě. Louise o jeho soukromém životě moc nevěděla. Vlastně jen to, že není ženatý a volný čas dělí mezi dvojici dlouhodobých kamarádek. Jedna se jmenovala Pytte a tu bral na koncerty a jezdil s ní na eurovíkendy, zatímco druhá, Didder, se u sebe doma ve Skodsborgu uměla ohánět v kuchyni a on v jejím domě na oplátku fungoval jako zručný řemeslník. Sám Rønholt bydlel ve velkém bytě v ulici Østbanegade, kde na okenních parapetech pěstoval orchideje.

Šéf vražd Hans Suhr ho jednou označil za solitéra a požitkáře, čímž v podstatě říkal, že si Rønholt zařídil život po svém. Vedoucí pátračky nemusel každý den brát na někoho ohledy a plnit řadu povinností. Staral se sám o sebe a kořenil si život ingrediencemi, na které dostal chuť – a když na ně dostal chuť.

„Takhle to dál nejde, ale to je vám doufám jasné, ne?“ spustil na úvod, jakmile se Louise a Eik usadili v jeho kanceláři.

Na stěně u dveří visely v ochranném plastovém obalu tři čerstvě vyžehlené bílé košile z prádelny ve Vesterbrogade, pod nimi stály cyklistické boty, do nichž se přezouval, když jel na novém závodním kole z práce domů. Standardní vybavení muže zralého na důchod. Pravda ovšem byla, že ho Louise nikdy neviděla v kopii týmového dresu z Tour de France nebo v trikotu.

„Skoro všichni už vědí, že spolu žijete. Řekněme si tedy na rovinu, že jeden z vás si bude muset najít místo někde jinde,“ pokračoval.

Oba mlčeli.

„Pojďme se dohodnout, že pro začátek budeme hlídat, jestli se někde něco neobjeví.“ Natáhl se po vytištěném papíře ležícím na psacím stole. „Například se zrovna uvolnilo místo na policejní stanici v Næstvedu.“

Posunul papír k nim.

„Klidně i sami navrhněte, jak to řešit. Kdo z vás je připraven zkusit něco nového?“

Ani tentokrát mu neodpověděli. Louise se spokojila s tím, že si papír vzala. Zvedli se a slíbili, že nějaké řešení určitě najdou.

„Ale on má pravdu,“ uznala cestou zpátky do kanceláře. „Nemůžeme pokračovat jako parťáci, jestliže plánujeme, že spolu budeme dál bydlet. Sakra, ale do Næstvedu ani za nic!“

„Znáš Rønholta, ono ho to přejde,“ prohlásil Eik a objal ji kolem ramen. „Jsme dobrý tým, a jestli lidi začnou drbat, prostě se vrátím do starého kanclíku.“

Louise ho zarazila mávnutím.

„Ani omylem. Platí pro nás stejná pravidla jako pro ostatní. Už spolu nemůžeme dál dělat.“

„Vzdávám se, něco vymyslíme,“ kapituloval, zavřel za nimi dveře do kanceláře a poplácal Charlieho. „Těšíš se na večer?“

Louise se usmála.

„Nick Cave je sice spíš tvůj šálek kávy, ale už je to dávno, co jsem byla na koncertě, takže se docela těším,“ odpověděla. „Domluvila jsem se s Camillou a Frederikem, že se půl hodiny před začátkem potkáme před Vegou, abychom si stihli dát pivo. Máš vstupenky?“

Eik povytáhl jedno obočí a podíval se na ni tak, aby jí došlo, že ho kontroluje, jako by byla jeho matka.

Z jeho špatně skrývaného napomenutí zůstala na chviličku paf. Dosud moc nestihli obrousit hrany, a uvědomovala si, že až se jejich soužití stane běžnou rutinou, podobné třenice nastanou. Zatím se hlavně bavili, a ona si užívala, že se každé ráno budí vedle něj a že Eik je tím posledním, co vidí při usínání. Ovšem párkrát se přistihla, že zvedá jeho černé džíny z podlahy a dává je na židli, a nyní to opět byla ona, kdo se dotkl jeho citlivého místa. Beru na vědomí, řekla si v duchu a raději se soustředila na Rønholtův papír s nabídkou pracovního místa.

„Jestli jeden z nás nemá skončit někde v buranově, pak bychom se raději měli sami po něčem poohlédnout,“ navrhla. „A protože jsem přišla jako poslední, jsem naprosto srozuměná s tím, že odejdu já.“

Eik vstal a z kapsy bundy vytáhl vodítko.

„To nehoří,“ řekl a stále to znělo, jako by nastalou situaci nebral tak úplně vážně. „Jdu si pro cigára a vyvenčím Charlieho. Poběž, chlape.“

Slyšela, jak si hvízdá na chodbě. Určitě něco od Nicka Cavea, pomyslela si, ale melodii neznala.

ÚNOR 1996

V MÍSTNOSTI PLNÉ KONFIRMANDŮ nastal klid. Mládež tiše seděla a poslouchala pastora, který vyprávěl, že smrt je přirozenou součástí života a Bůh ne vždy varuje předem, že se konec blíží. Sofiin manžel uměl neklidné teenagery zaujmout a ona nikdy nezjistila, jestli je to tím, že se jim jeho povídání zdá zajímavé, nebo zdali mu chlapci projevují jistý respekt kvůli jeho funkci trenéra ve sportovním klubu a před přestupem do vyšší klubové třídy s ním chtějí být zadobře.

Než se Stig stal pastorem a přestěhoval se do města, hrával za juniorskou reprezentaci. Později začal trénovat mládež a ona se ujala prodeje sladkostí v kiosku ve sportovní hale. Vzpomínka jí vyvolala úsměv ve tváři. Z psacího stolu sebrala tužku, na zátylku si stočila vlasy do uzlu, který tužkou propíchla, aby držel pohromadě. Na podnos naskládala máslo, nutellu a plátkový sýr a z plechu shrnula houstičky do košíku na pečivo.

Otevřela dveře do místnosti, kde probíhala příprava na konfirmaci, a zahlásila: „A je upečeno.“ Manžel se na ni usmál a mávnutím ji pozval dál. „Nesu džus, čaj bude za chvilku. Papírové kelímky si vezměte ze skříně.“

Stalo se pravidlem, že na faře podávali lehké občerstvení. Ze začátku si se Stigem říkali, že to na někoho může působit tak trochu jako podplácení, ale rozhodli se na to takhle nemyslet. Na jejich faře se každý měl cítit vítaný a příprava na konfirmaci nesmí být vnímána jako trest. Odpolední skupina dostávala sendvič nebo koláč, ranní skupina snídani.

Zatímco se mladí ládovali, jedna dívka se zeptala, zda Stig věří na posmrtný život, a Sofie slyšela manžela odpovídat, že konci života se zabránit nedá. A ne, on nenachází útěchu ve víře, že na druhé straně na něho čeká nový život. Jeho útěcha vycházela z toho, že až nastane čas a člověk je povolán k Bohu, je to proto, že je připraven život opustit. A to platí i v případech, kdy smrt přijde nemilosrdně a nečekaně. On sám věřil, že jediné, co ho na druhé straně čeká, je nebeský mír.

„A pouze Bůh ví, kdy u konkrétního člověka nastane ta pravá chvíle,“ dodal, když všechno vyskládala z podnosu.

V kuchyni zazvonil telefon. Před odchodem se na manžela usmála a pak za sebou zavřela dveře.

„Vaše matka nechce pít ty proteinové nápoje, které jí tu nechávám,“ stěžovala si do sluchátka matčina pečovatelka. „Takhle by to nešlo. Zeslábne, opět začne mít problémy s polykáním a bude se muset vrátit do nemocnice. Musíte s ní promluvit!“

„Jedu tam,“ odpověděla Sofie rychle. Vypnula troubu a proklepla utěrku, kterou prve položila na houstičky kynoucí na plechu.

Pod botami, které puberťáci naházeli na hromadu, vylovila ty své a všimla si pootevřené skříňky na zbraně. Tohle byla jedna z věcí, které ji dokázaly vytočit doběla. Z toho, co Stig řekl nebo udělal, ji naštvalo máloco, ale přesně taková laxnost jako zapomenout zamknout lovecké zbraně, když je dům plný mladých, to byl typický on.

„Pojď sem a zamkni si to tvé nádobíčko,“ zavolala přes dveře do místnosti s mládeží. Několik chlapců se zasmálo. Už tu hlášku párkrát použila a pokaždé sklidila laciný úspěch.

~~~

Matka se proměnila v učiněný věchýtek. Ani ne před týdnem ji po těžkém zápalu plic s vysokými infekčními hodnotami, kdy jí infekce přešla až do krve, propustili z nemocnice. Teď seděla zabalená do silné deky na pohovce, na klíně tlustou knihu, ale Sofie pochybovala, jestli si opravdu čte nebo se touhle pózou jen snaží uchovat si jistou důstojnost. Sofie ji už jednou nachytala, jak drží knihu vzhůru nohama.

Matce bylo šedesát sedm, ale od chvíle, kdy jí diagnostikovali roztroušenou sklerózu, to s ní šlo rychle z kopce a zestárla jako lusknutím prstů. Navíc trpěla artritidou v rukou, ramenou a zádech. Sofie si uvědomovala, že bolesti jsou horší, než matka dává najevo, ale únavu dost dobře skrýt nedokázala. Veškerá energie, jíž v minulosti sršela, zmizela. Pořád si sama uklízela malý byt nad květinářstvím, ale hodně se to lišilo od dob, kdy dokázala – aniž by někdo pořádně zaregistroval jak – poklidit ve velké vile, posekat trávník na pěkně rozlehlém pozemku, umýt okna a pak zajet na nákup. Přicházelo to postupně, jako by z ní energie pomalu vyprchávala.

„Ach jo, stárnutí je příšerně otravné, to není nic pro mě,“ měla ve zvyku říkat. Dnes všem ke štěstí stačilo, když po ránu měla sílu vstát z postele, dát si malou snídani a kávu a přečíst si noviny. Jen ať si dopřeje pomalý start dne, jak to nazvala Sofie. „Nemusíš nic stihnout. Nebude přece ničemu vadit, pokud trochu zpomalíš,“ opakovala, protože matku mrzelo, že je stará a už nic nezvládá.

„Musíš pít ty proteinové dobroty,“ řekla poté, co matku políbila na tvář, „nebo tě znovu hospitalizují.“

Během posledního roku se matčin přísný pohled modrých očí rozostřil.

„Oh, Sof, já už nemůžu! Musíš pochopit, že přišel můj čas. Došly mi síly.“

„Mami, o tom se teď nebudeme bavit,“ odvětila a šla do lednice pro proteinový nápoj. „Nechci o tebe přijít.“

Sofie se posadila na pohovku vedle matky.

„A neodejdu, dokud to nevypiješ. Potom ti skočím do lékárny pro prášky, a co chceš nakoupit?“

Matka natáhla ruku a položila ji Sofii na paži.

„Holčičko moje… copak se neslyšíš? Vždyť já už ani nedokážu vyjít na ulici.“

„Ale to jen teď, to je přechodné. Zrovna tě pustili a ležení ve špitálu člověku zrovna nepřidá.“

„To není tím,“ namítla matka, „takhle já teď žiju pořád.“

Nechala ruku sklouznout.

„Už to nejsem já.“

Sofie se rozbrečela, přestože se snažila pláč zadržet. Už to probíraly mnohokrát, ale nikdy ne tak vážně.

Matka se nikdy netajila tím, že až nebude život zvládat, nechce se trápit. Mluvily o tom už před smrtí otce. Ve skutečnosti se Sofie obávala, že když otec zemře první, matka spáchá sebevraždu. Nakonec na to nedošlo a matka se tehdy dokonce o té možnosti ani nezmínila, ačkoli se jí v pohledu zračil stesk.

Rok po otcově smrti pozvala Sofie matku do restaurace a celý večer rozebíraly právo sám si rozhodnout, kdy život ukončit.

„Pochopitelně nejde o něco, co jen tak uděláš,“ snažila se ji matka uklidnit. „Někdy ovšem život může člověka přivést do situace, kdy už prostě nechce dál, a já bych se chtěla sama rozhodnout, kdy odejít. Ale slibuju, že vydržím, dokud to půjde.“

Sofie vzala matku za ruku a něžně ji pohladila. Potom vstala a odešla do koupelny, aby se uklidnila a přestala plakat. Chvíli se nakláněla nad umyvadlem, pak se vysmrkala, zhluboka nadechla a vrátila se do obývacího pokoje.

„Snad to nemusí být teď hned,“ zkusila to, jak si sedla. „Nechceš ještě zažít jaro?“

Matka se opět natáhla a uchopila ji za ruku.

„Došly mi síly.“

„Víš vůbec, kolik léků si vzít, abys to ukončila?“ utrousila Sofie a stiskla matčinu ruku. „Odmítám tě najít v kaluži krve a rozhodně to nezkoušej s plynem v kuchyni. Tím bys mohla ohrozit sousedy.“

Chvíli seděly mlčky.

„A co chceš ode mě, až tady budeš umírat? Mám tu být s tebou? Nebo mám doma pochodovat jako lev v kleci a myslet na to, co se právě děje? Nejsem si jistá, že to zvládnu!“

Matka pomalu potřásla hlavou.

„Už o tom nebudeme mluvit,“ řekla a zvedla nápoj, který před ni Sofie postavila.

„Já tě chápu a nechci být sobecká,“ ozvala se Sofie po chvilce a zase vzala matku za ruku. „Chci tě nechat jít, ale mám tě tak moc ráda a budeš mi hrozně chybět.“

„Taky tě mám ráda,“ odpověděla matka a prázdnou sklenici postavila na stolek.

„NEVIDĚL JSTE EIKA?“ zeptala se Louise, když na chodbě u kuchyňky potkala Olleho Svenssona. Právě tenhle proplešatělý vyšetřovatel sdílel s Eikem kancelář, než Rønholt převelel Eika k Louise a udělal z nich parťáky.

„No, na obědě nebyl, ale asi šel ven dát si další hřebíček do rakve,“ odpověděl a srkl si kávy z hrnku, který držel v ruce.

Louise zavrtěla hlavou.

„Už je to víc než dvě hodiny, co si šel pro cigarety a vyvenčit Charlieho. Nechápu, proč se pořád nevrátil.“

Olleho pohled se jí nelíbil. Zajiskřilo mu v očích a Louise neměla náladu na poznámku, která určitě vzápětí přijde. Najednou si nebyla jistá, jestli se Eik s Ollem opravdu domlouval, že dnes odpoledne od ní přestěhují jeho věci nebo jestli to řekl jen z legrace.

„Zůstalo tam ještě nějaké kafe?“ zeptala se rychle a kývla směrem k jeho hrnku. Ovšem než stihl odpovědět, zašla do kuchyňky.

Rønholt měl pravdu, pomyslela si Louise po návratu do kanceláře. Takhle by to vážně dál nešlo. Vždyť se o parťákovi nemůže před ostatními z oddělení ani zmínit, protože to okamžitě vyvolá sexistické komentáře. Hergot, kde ale může být? Přece se neurazil a neutekl jen proto, že se zeptala, jestli má vstupenky!

Naštvaně vstala a došla k oknu. Tohle je skutečně směšné. Kdyby se jednalo o jakéhokoli jiného kolegu, jednoduše by předpokládala, že pro dnešek odešel a zapomněl se rozloučit nebo že se přihodilo cosi nečekaného.

Nebo by to cítila jinak?

Mírně se předklonila a sledovala psa uvázaného před trafikou. Charliemu jako by z oka vypadl. Dlouho čekala, až Eik vyjde ven, ale když se dveře konečně otevřely, objevila se postarší dáma s taškou na kolečkách. Za ní vyšel trafikant s plastovou miskou plnou vody, kterou položil do sněhu u zdi. Poplácal psa po hřbetu, něco řekl a ukázal na misku.

Byl to Charlie! Bezpochyby. Ale po Eikovi ani vidu ani slechu.

Ani ne za dvě minuty Louise všechno povypínala, pozhasínala a zabouchla za sebou dveře. Seběhla schodiště v takzvané rotundě a za pár vteřin už stála na Policejním náměstí.

Jak se blížila, vlčák začal vrtět ocasem.

Vrazila do trafiky a zjistila, že uvnitř žádní zákazníci nejsou. „Kde je Eik?“ zeptala se.

Majitel vyšel zpoza pultu a zavrtěl hlavou.

„Netuším, odešel. Koupil si cigarety a zapomněl tady psa. Snažil jsem se ho vzít dovnitř, ale pokaždé, když přišel zákazník, tak na něho vrčel, takže musel zůstat venku. Ale už tam stojí skoro dvě hodiny a je tam docela kosa.“

Pokrčil rameny až k uším a odevzdaně se zašklebil.

„Charlie je venku tak dlouho?“ nechápala Louise. „Co Eik při odchodu říkal? Přece ho tady nemohl zapomenout!“

Opětovné pokrčení ramen až k trafikantovým uším.

„Koupil si jako vždycky Prince a nový zapalovač. Zaplatil a šel. Od té chvíle jsem ho neviděl!“

Louise zavolala na Eikův mobil, ale nikdo to nezvedl. Pak zkusila pevnou linku k sobě domů, ale hovor se přepnul na záznamník. Chvilku přemýšlela, než zatelefonovala Rønholtovi do kanceláře. Moc se jí nelíbilo, že ho zatahuje do jejich soukromého života, ale na druhou stranu to mohl být jedině on, kdo Eika poslal splnit nějaký úkol, o němž jí zapomněli říct.

„Od chvíle, co jste odešli z mé kanceláře, jsem ho neviděl, ani jsem s ním nemluvil,“ prohlásil poněkud odměřeně šéf. „A většinou se o sebe dokáže docela dobře postarat sám.“

Neměla mu volat. Louise mrskla mobil do tašky a z háčku odvázala Charlieho vodítko. Vytočila se doběla a rozhodla se jít domů do Frederiksbergu pěšky. Štvalo ji, že Eik se prostě vypařil a nechal vlastního psa stát v tomhle mrazu na ulici a také to, že z ní udělal totální blbku.

Byt v pátém poschodí zel prázdnotou. Louise si ještě nezvykla, že Jonas je na internátní škole. Panovalo tady takové ticho, když už nebydlel doma. Rychle proběhla všechny čtyři pokoje a poznala, že od jejich ranního odchodu v bytě nikdo nebyl. Sešla o patro níž a zazvonila na Melvina.

„Zrovna jsme se vrátili z parku,“ oznámil soused, který s radostí převzal funkci venčitele Diny, protože Jonas jezdil domů jen na víkendy. Louise poplácala světlou labradorku a zeptala se, jestli neviděl Eika.

„Ne, ale zdá se mi divné, že by zapomněl na psa.“

Melvin ji usadil na pohovku a hned jí naléval kávu.

„Ten pes je jeho první a poslední. Teda skoro první a poslední.“

Mrkl na ni.

Potřásla hlavou a zadívala se na tmavě červenou vánoční hvězdu na konferenčním stolku. Ano, opravdu to bylo divné. Snad jen kdyby Eika její přehnaná snaha ho kontrolovat naštvala víc, než dal najevo, potom by možná reagoval takhle, ale do toho nemohla osmasedmdesátiletého souseda zasvěcovat.

Když seděla na Melvinově měkké pohovce, cítila se tak nějak bezpečně. Závěsy načichlé od jeho večerního doutníku jí připomněly babičku s dědou, kteří už zemřeli. Soused se stal členem rodiny krátce po nastěhování Jonase. Starý pán a chlapec se znali dávno předtím, než Jonas přišel o otce. Dokud Melvinova manželka neonemocněla, žili mnoho let v Austrálii. Během léčby lékaři zvolili špatné léky, čímž došlo k poškození mozku a posledních třináct roků života proležela v kómatu. Melvinovi se podařilo nechat ji převézt do Dánska a umístit ji do léčebny nacházející se pět minut pěšky od jeho bytu. Strávila tam čtyři roky, ale už se nikdy neprobrala. Pochoval ji právě Jonasův otec.

„Určitě se objeví,“ prohlásila, jakmile dopila kávu. „Večer přece jdeme na koncert. Máš něco v plánu?“ zeptala se, aby vyvolala zdání běžného dne.

„Jdeme s Grete na přednášku do Muzea satiry a humoru. Začíná to v půl sedmé, tak mě napadlo, že bychom se předtím mohli zastavit na chlebíčky.“

Louise se usmála. Ze začátku Melvin mluvil o Gretě Millingové zásadně jako o dobré známé, ale postupně se o ní zmiňoval čím dál tím častěji, protože se stala přirozenou součástí všeho, co dělal. Všichni měli obrovskou radost, když ti dva utvořili pár.

„Raději už půjdu nahoru,“ řekla a odnesla hrnek do kuchyně. „Musím si ještě dát sprchu, než vyrazím za ostatními do Vegy.“

Ve skutečnosti se jí vůbec nechtělo. Začínal se jí zmocňovat neodbytný neklid. Eik nebyl typ, který nechá psa na ulici jen proto, že se na ni naštval. Něco bylo špatně. Zkoušela potlačit narůstající starosti, ale ať se snažila sebevíc, nic nezabíralo. Přesně naopak. Oblékla se, nakrmila psy a zavřela dveře do obývacího pokoje, aby se neváleli po gauči, ale byla čím dál rozrušenější. Kdykoli mu teď zavolala na mobil, hovor spadl rovnou do schránky.

Vytáhla kolo a vyrazila do Vegy. Šlapala do pedálů po Enghavevej a prožívala celé spektrum pochybností, zmatku, úzkosti a strachu. Nechápala, co se mohlo stát. Ne snad, že by museli dělat všechno společně, ale měli ve zvyku jeden druhého informovat. Kdyby nedošla k oknu, nevšimla by si Charlieho a pravděpodobně by z práce odešla po schodech kolem soudu a domů šla jinudy. V takovém případě by pes pořád stál ve sněhu.

Něco se hodně zvrtlo. Byla si tím čím dál jistější.

CAMILLA MÁVALA UŽ NA DÁLKU a Frederik zrovna přicházel od parkovacího automatu. Kolem krku si omotal šálu a vytáhl si ji až k nosu. Než se seznámil s Camillou, žil v Kalifornii a nikdy se netajil tím, že tamější teplota mu vyhovovala víc.

„Stihneme před začátkem jedno?“ zeptala se Louisina kamarádka a rozhlédla se. „Kde je Eik?“

Frederik přidržel dveře a hnal je do tepla.

„Je na cestě,“ odpověděla Louise. „Lístky má on. Jaké to je být zase v novinách?“ vyzvídala, sotva si Camilla sedla. Frederik postavil na stůl dvě točená piva a kolu pro sebe. Pak se také posadil a objal manželku kolem ramen.

„Kdybych neseděla v sekretariátu redakce a jako hlavní pracovní náplň neopravovala čárky a překlepy v článcích ostatních, bavilo by mě to mnohem víc,“ pousmála se kamarádka. „Ale jsem ráda, že jsem zpátky, a Terkel Høyer tvrdí, že jsem jim chyběla.“

Camilla původně v novinách pracovala jako krimi reportérka, ale před pár lety dala výpověď a Louise si nebyla úplně jistá, jak velký profesní sešup je nástup do pozice korektorky. Pár lidí si myslí, že se jedná o povýšení, vysvětlovala Camilla poté, co jí tu práci nabídli, ale tón prozradil, že ona sama to tak nevnímá. Chtěla psát a vidět své jméno v novinách.

„To si spíš já musím zvykat, že mám pracující ženu,“ zasmál se Frederik. „Doma jsem teď víc než ona.“

Zazvonil mu mobil, a proto se odsunul mírně stranou. Louise a Camilla zvědavě naslouchaly, aby zjistily, jestli náhodou nevolá Eik, ale Frederik přepnul do angličtiny.

„To je jeho agent,“ řekla Camilla. „Frederikovi nabídli, aby se stal hlavním scenáristou nového seriálu pro HBO. Zrovna domlouvají podmínky.“

„Takže se tam zase přestěhuje?“ zeptala se Louise. „Sotva jste dodělali byt.“

Kamarádka zavrtěla hlavou. „Může psát tady a udržovat kontakt po skypu.“

Od chvíle, kdy Frederik přestal řídit rodinnou firmu TermoLux a prohlásil, že jako podnikatel skončil, choval se jinak, uvolněněji. Na vizitce teď už chtěl mít jen povolání scenáristy. Během života v Santa Barbaře psal pro několik velkých hollywoodských produkcí, ale po návratu do Dánska toho nechal. Což byla bezesporu chyba, když člověk viděl jiskru, která se mu nyní vrátila do očí.

„Hele, koncert už začíná,“ ozvala se Camilla a dopila pivo.

Louise vstala, popošla k oknu a podívala se na řídnoucí frontu. Jakmile se vstupenky na komorní vystoupení objevily v internetovém prodeji, Eik je koupil jako jeden z prvních. Tohle by si nenechal ujít.

Dvacet minut po začátku pořád seděli v baru. Frederik se šel zeptat, jestli jim Eik nenechal vstupenky na pokladně, ale žádné tam pro ně neměli a koncert byl vyprodaný.

„Kde hergot vězí? Pohádali jste se?“ zeptala se Camilla. „Děje se něco?“

Louise si povzdechla a mírně se schoulila do sebe.

„Řekl mi, že si jde pro cigarety a vyvenčit psa, a potom už jsem s ním nemluvila,“ přiznala a vyprávěla, co se stalo.

„A Charlieho nechal u trafiky. To mu není moc podobné,“ konstatoval Frederik a nabídl, aby zajeli do Sydhavnu a podívali se, jestli Eik není tam.

V autě si Louise začala dělat ještě větší starosti. Byla celá rozrušená, jen těžko se dokázala soustředit a poslouchat, o čem se Camilla s Frederikem vepředu baví.

Dojeli do Sydhavnu a už zezdola z ulice Louise viděla, že v bytě je tma.

„Pořád máme klíče. Pojďme se nahoru trochu porozhlédnout,“ navrhl Frederik a vydal se k hlavnímu vchodu.

Chodba by si zasloužila důkladnou rekonstrukci, ale kupodivu ji někdo důkladně uklidil. Na mnoha místech se odlupovaly velké kusy nátěru, díky čemuž jasně prosvítaly původní staré barvy, v každém patře visely v objímkách holé žárovky. Ve vzduchu se nesl odér jádrového mýdla, cigaretového kouře a smaženého jídla, ale nedalo se říct, že by to smrdělo, a všude bylo čisto.

„Vypadá to horší, než to je,“ řekla Camilla a dodala, že se jim tady vlastně bydlelo docela příjemně, protože se všichni víceméně znali. „Na nás to dělalo dojem, že zdejší lidé mají vlastní malou komunitu, ale nic takového jako v Christianii. Tady spolu prostě drží, zajímají se o sebe a to už dneska zažiješ málokde.“

Louise se tady stavila jen párkrát, když si Eik potřeboval něco vyzvednout, a zašla s ním i o kousek dál, do hospody U Ully, kde ho považovali za štamgasta.

Vyšli nahoru do třetího patra a Frederik zaklepal. Čekali. Žárovka u stropu bzučela, najednou se ozvalo silné cvaknutí a zhasla. Camilla zmáčkla velký hnědý vypínač a opět rozsvítila, Frederik znovu zaklepal. Louise stála o schod níž a držela se zábradlí.

„Jdeme dovnitř,“ rozhodla a natáhla se po klíči, který Frederik držel v ruce. Přistoupila ke dveřím, zabušila a teprve potom zasunula klíč do zámku, ale okamžitě se otočila, protože se otevřely dveře u sousedů a mladík v ošoupaných teplácích, mikině a s cigaretou v ruce se zeptal, co tam vyvádějí.

„Jé, nazdar,“ zvolal vstřícněji, sotva zaregistroval Camillu a Frederika. „Něco jste tu zapomněli?“

„Ahoj, Sylvestře! Ne, ale nemůžeme najít Eika. Neviděl jsi ho?“ zeptala se Camilla a zůstala stát na chodbě, zatímco Louise a Frederik šli do bytu.

Garsonku prohlédli rychle. Jednalo se v podstatě o obývací pokoj s kuchyňským koutem a výklenkem pro postel, malým balkonem a koupelnou. Ovšem Eik nikde.

„Zdá se, že tady nebyl,“ konstatoval Frederik. „Vypadá to přesně tak, jak jsme to tu včera nechali.“

U stěny stála dvoumístná černá kožená pohovka a před podlouhlým oknem kulatý jídelní stůl se čtyřmi židlemi. Nic moc nenaznačovalo, že zde někdo bydlí, což však také souhlasilo.

Louise se naposledy rozhlédla, pak vyšli a zamkli za sebou. Soused se mezitím vrátil do bytu, Camilla sešla dolů a čekala venku.

„Zkusíme Ullu,“ navrhla a zavěsila se do Louise. „Chytli jste se?“

„Ne,“ zavrtěla Louise hlavou. „Dopoledne nám Rønholt oznámil, že jeden z nás musí z oddělení odejít, protože spolu žijeme. Ale to je normální a já řekla, že si najdu něco jiného, a Eik se netvářil, že by ho to nějak naštvalo.“

Otevřeli dveře do malé putyky a hned je uvítala šedivá kouřová clona. Většinu z těch, kteří postávali kolem kulečníku, Louise viděla už dřív. Ulla stála za barovým pultem, za ní nespočet lahví. Nalévala dva panáky, míru hlídala od oka. Hudba hrála potichu, znělo to jako Duran Duran a ze všeho nejvíc se ozývalo narážení koulí do hříbků. Hosté se spolu moc nebavili. Celé to působilo zaběhlým dojmem, téměř až monotónně a nazkoušeně jako divadelní hra, která je na repertoáru příliš dlouho.

„Dáte si něco?“ zeptal se Frederik.

Louise přikývla a řekla, že by si vlastně docela dala ještě jedno pivo.

„Já si dám taky,“ přidala se Camilla a zvědavě se rozhlédla.

U stěny za kulečníkovým stolem stály hrací automaty a o kousek dál jukebox s názvy hospodských odrhovaček ručně napsanými na zažloutlých papírcích a zastrčenými pod matné plexisklo. Stěny a strop nesly jasné stopy dlouholetého nepřetržitého kouření, pivní tácky se lepily ke stolům. Několik štamgastů nově příchozí se zájmem pozorovalo.

„Sem chodil, než jste se seznámili?“ vyptávala se Camilla. Frederik jí podal piva a vrátil se zaplatit.

Louise přikývla.

„Dost kamarádí s Ullou,“ odpověděla a pohlédla k baru.

„Rozdávali si to?“ utrousila Camilla a podívala se na podsaditou ženu středního věku s uhlově černými odbarvenými vlasy a vysoce vykrouženým obočím. Na sobě měla saténovou halenku barvy půlnoční modři.

Louise nechala otázku viset ve vzduchu, protože odpověď neznala. Nevrtala v tom, co ty dva spojovalo kromě přátelství, jímž se Eik nikdy netajil.

Chvíli seděla a čekala, jestli za nimi Ulla zajde, ale ta to očividně neměla v plánu. Dál stála za barem a konverzovala s opilcem, který pokaždé, když do sebe házel panáka hořké, zaklonil hlavu natolik, že málem ztratil balanc.

Nakonec Louise vstala a šla za ní.

„Dobrý večer, Ullo, neviděla jste Eika?“

Ulla se prve na okamžik zadívala k jejich stolu a Louise usoudila, že ji poznala. Ovšem teď stály proti sobě a hostinská předstírala, že se nikdy nesetkaly, a jen zavrtěla hlavou.

Louise zůstala stát, ale ničeho dalšího se nedočkala.

„Trochu se bojím, že se mu něco stalo,“ pokračovala. „Od dopoledne ho nikdo neviděl. Nemáte tušení, kde by mohl být? Nemluvila jste s ním dneska?“

„Ne!“ Ulla opět zavrtěla hlavou.

Skupina u kulečníku na chvíli přerušila hru, od stolu u dveří se na Louise a Ullu upřeně zahleděl osamělý muž a dychtivě se napil piva.

Ullin odmítavý postoj Louise podráždil, ale držela se, aby nedala vztek najevo.

„A řekla byste mi, kdybyste ho viděla?“ zeptala se jen.

Ulla na ni krátce pohlédla, pak pokrčila rameny a odvrátila se. Nevraživost vůči Louise vůbec neskrývala. Patrně se na ni naštvala, protože si myslela, že Louise jí Eika ukradla a kvůli ní přestal chodit sem do hospody.

„Nic z ní nedostanu,“ oznámila Louise po návratu ke stolu.

Chtěla si obléknout bundu, ale vtom k nim přišla Ulla. Růžovým hadrem začala sporadicky utírat jejich stůl, aniž by se podívala přímo na Louise.

„Moje nejlepší rada je, abyste ho nechala žít. Nesmíte ho pořád stíhat. Potřebuje volnost a nemá rád, když ho někdo kontroluje,“ řekla, než se vrátila za bar.

„Raději půjdeme,“ rozhodla Camilla.

U kulečníku se rozhostilo ticho a všichni sledovali, jak se zvedají od stolu a nedopitých piv.

LOUISE MĚLA POŘÁD KOLO zaparkované u Vegy, ale místo aby tam s Camillou a Frederikem zajela, mávla si na taxi a nechala se odvézt do centra.

Ve vodách kodaňského přístavu se odrážela světla města, taxikář svištěl k nábřeží Kalvebod Brygge a nenápadné budovy Sydhavnu nechával za sebou. Posmutnělé okolí vystřídaly nekonečné fasády ze skla a oceli, krásně kontrastující se střechami z tašek a mědi ve starém městě. Vyjeli k náměstí Kongens Nytorv, kolem Královského divadla a starého přístavu Nyhavn, kde za chladného večera teple zářila okna všech restaurací a spousty barů. Původní kodaňská čtvrť červených luceren. Nechápala, že i v téhle lezavé lednové zimě se najdou lidé, kteří s pivem v ruce postávají venku u velké námořnické kotvy. Pokračovali přes třídu Esplanaden k nádraží Østerport, kde řidič zpomalil a začal se dívat po číslech domů.

Louise nikdy dřív šéfa doma nenavštívila, ale když vystoupila z taxíku a vydala se ke vchodu, usoudila, že Rønholt musí vidět k bytu v Gefionsgade, kde vyrůstal její otec.

„Vím, že se mu něco stalo,“ vyhrkla udýchaně hned, jak dorazila do třetího patra, kde ji uvítal Rønholt v pantoflích a ležérním domácím oblečení. „Vždyť ho znáte! Eik by nikdy nenechal Charlieho na ulici a nevypařil se a ani by si nenechal ujít ten koncert. Těšil se na něj několik měsíců. Musíme po něm vyhlásit pátrání!“

Ragner Rønholt ji pozval do obývacího pokoje. Na stolku v okenním výklenku ležela otevřená kniha a vedle ní stála sklenice vína, pro kterou si došel. Z oken bylo krásně vidět na koleje za Østerportem, a kdyby sem přišla za denního světla, pravděpodobně by dohlédli až k promenádě Langelinje. Louise věděla, že Rønholt bydlí v tomto bytě celý život a nájem je tu za babku.

„Eik je dospělý a zatím není pryč ani dvanáct hodin,“ řekl trpělivě. „Nemůžu přece po tak krátké době začít hledat chlapa z vlastní pátračky.“

Odmítla skleničku vína, kterou jí nabídl.

„Prosím, posaďte se.“ Šéf ukázal na pohovku, protože Louise pořád neklidně pochodovala po pokoji.

„V mnoha ohledech si myslím, že je skvělé, že jste se dali dohromady,“ spustil, když se usadili proti sobě, „přestože mi to na oddělení způsobilo jisté praktické problémy. Eik je schopný vyšetřovatel a fajn chlap, znám ho spoustu let.“

Louise si to uvědomovala a najednou se cítila trapně. Rønholt si zjevně myslel, že se sem přihnala, poněvadž si o partnera dělá starosti.

„To s naším vztahem nijak nesouvisí,“ zaprotestovala.

„Nic se mu nestalo,“ přerušil ji klidně. „Eik se o sebe umí postarat. Má ovšem jisté povahové rysy, o kterých možná nevíte. Měl vám to asi říct sám, ale to očividně neudělal.“

Louise se zachvěla a zalitovala, že odmítla víno.

„Vím, že čas od času klesne až na dno a potřebuje pomoc, aby se znovu postavil na nohy,“ odpověděla a zadívala se na Rønholta. „Vy sám jste mě kdysi poslal, abych ho vyzvedla, protože se opil a sám nedokázal dojít do práce. Ale dneska ráno bylo všechno v pořádku, všechno jako obvykle. Byli jsme u vás v kanceláři. Viděl jste ho!“

„Když to na něj přijde, je to často jako blesk z čistého nebe,“ vysvětlil Rønholt a zamyšleně upil vína. „Tahle stránka jeho osobnosti se těžko zvládá, ale člověk ji musí přijmout, pokud chce s Eikem Nordstrømem vycházet.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dávno ztracená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.