Obec a investor nad územním plánem

Změny regulace, náhrady za zmařené investice a veřejná infrastruktura

Obec a investor nad územním plánem

Změny regulace, náhrady za zmařené investice a veřejná infrastruktura

Vendula Zahumenská

David Zahumenský

Vzor citace:

ZAHUMENSKÁ, V., ZAHUMENSKÝ, D. Obec a investor nad územním plánem. Změny regulace, náhrady za zmařené investice a veřejná infrastruktura. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2022, 96 s.

Právní stav publikace je 1. 1. 2022.

© Mgr. Vendula Zahumenská, Ph.D., Mgr. David Zahumenský

ISBN 978-80-7676-323-4 (brož.)

ISBN 978-80-7676-324-1 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-325-8 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Poděkování

Děkujeme všem lidem z obcí a měst, kterým můžeme pomáhat s problémy okolo územního plánování a vyjednávání s investory. Vaše zkušenosti se staly obsahem knihy, kterou držíte v ruce.

O autorech

Mgr. Vendula Zahumenská, Ph.D.

Je právnička a od ukončení Právnické fakulty Masarykovy univerzity v roce 2006 se věnuje územnímu plánování. Na toto téma také napsala a obhájila svoji disertační práci. Zajímají ji smlouvy obcí s investory, spolupráce při budování a financování veřejné infrastruktury. Pomáhá samosprávám také s otázkami náhrad škod, ke kterým může docházet při změnách územních plánů. Spolu s manželem založila vzdělávací projekt pro samosprávy Investor Zahumny, v rámci kterého se věnuje územnímu rozvoji měst a obcí. Je autorkou desítek odborných článků a několika knih.

Mgr. David Zahumenský

Je samostatný advokát, který se ve spolupráci se svojí manželkou začal věnovat před několika lety vyjednávání obcí s investory. Od té doby pomohl samosprávám uzavřít smlouvy, které zajistily, že si investoři budují potřebnou infrastrukturu a nezatěžují rozpočty obcí požadavky na výstavbu chodníků, místních komunikací nebo vodovodu a kanalizace. Pomáhá obcím sepisovat transparentní pravidla pro vyjednávání s investory. Rád pořádá se svou ženou školení pro starostky, starosty a zastupitele s radními (ideálně offline, protože ho baví práce s lidmi z obcí).

Seznam použitých zkratek[1]

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

nový stavební zákon

zákon č. 283/2021 Sb., stavební zákon

NS

Nejvyšší soud

NSS

Nejvyšší správní soud

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

s. ř. s. / soudní řád správní

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

spr. řád / správní řád

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

stavební zákon

zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

zák. o oceňování majetku

zákon č. 151/1997 Sb., o oceňování majetku a o změně některých zákonů (zákon o oceňování majetku)

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Úvod – Když je investor za humny aneb co najdete v této knize

„Veřejní zaměstnanci dbejtež v úřední své činnosti ústavních a jiných zákonů.“ Československá ústava z roku 1920

Většina obcí, které leží poblíž většího města nebo u dopravního uzlu či dálnice nebo železnice, musí tu a tam řešit problémy s územním plánováním a investory. Typické jsou dvě situace: buď noví zastupitelé zdědili územní plán, který je až příliš velkorysý a stavebníkům umožňuje zastavět skoro každou volnou plochu, nebo s železnou pravidelností dochází na úřad různí vlastníci a dožadují se, aby byl zrovna jejich pozemek z orné půdy převeden mezi stavební parcely. Naopak jakémukoliv zásahu do územního plánu, který by redukoval zastavitelné plochy, se pochopitelně vlastníci pozemků brání a někdy není daleko k výhružkám soudním sporem kvůli náhradám za zmařené investice nebo se dokonce vedení obce už soudí.

Kromě trablů s územním plánem a hrozbami „náhradou škody“ řeší obce s železnou pravidelností nedostatečnou infrastrukturu. Čistička odpadních vod neustále hrozí tím, že její kapacita „přeteče“, když se na ni připojí další developerský rezidenční projekt, komunikace nestačí náporu nových vozidel, ve školních třídách už nejsou místa pro nové žáky a podobně. Proto se často samosprávy uchylují k uzavírání smluv s investory, které jsou dobrým sluhou, ale špatným pánem. Před jejich podpisem je dobré přesně vědět, co si obec dovolit může a co ne.

Aby toho všeho nebylo málo, přichází pomalu na scénu nový stavební zákon, který celý systém plánovacích smluv a dalších ujednání se stavebníky od základu mění.

Každá starostka, starosta nebo zastupitel, který se dostává do výše nastíněných situací, drží v ruce knihu, která mu může ukázat, jak problémy nejen řešit, ale ideálně jim i předcházet.

Když jsme přemýšleli, jak psát novou knihu týkající se zásahů do vlastnického práva při územním plánování, náhrad škod za změny v územních plánech a o tom, jak předcházet sporům uzavíráním vhodných smluv s investory, aby byla užitečná starostkám, starostům a zastupitelům nebo lidem z obecních úřadů, řekli jsme si, že si jednoduše vezmeme k ruce analýzy, kterou obvykle pro naše klienty z obcí píšeme. Jsou v nich totiž obsaženy nejčastější problémy, se kterými se na nás obrací a se kterými se potýkají. Nechtěli jsme text komplikovat navzájem ne zcela souvisejícími právními otázkami, proto jsme se zaměřili pouze na tyto situace:

1. Jak může obec změnit územní plán, aby ho soud nezrušil kvůli tomu, že nepřiměřeně zasahuje do vlastnického práva?

2. Jaké náhrady může po obci požadovat vlastník pozemku, který po změně územního plánu nebude moci realizovat svůj podnikatelský záměr?

3. Lze smlouvami s investory předcházet problémům s územním rozvojem?

Naším cílem bylo napsat čtivou knihu, pokud je to pro právníky vůbec možný úkol, která nebude jen převyprávěním stavebního zákona, ale bude skutečně čtenáři pomáhat orientovat se ve složité látce. Proto jsme se také snažili text oživit rozhodnutími soudů. Ta totiž nejlépe ilustrují, jak budou soudci o žalobě investora smýšlet a pomáhají obcím pochopit, jak zajistit, aby zrovna jejich územní plán obstál a aby se zbytečně nevystavily riziku placení náhrad za změny v územním plánu.

Protože nás již za pár let (pokud nedojde k nějaké novele) čeká účinnost nového stavebního zákona, věnovali jsme se samozřejmě i tomu, jak tato norma řeší otázky spojené s náhradami za zklamaná legitimní očekávání investorů. Nezapomněli jsme ani na novou právní úpravu plánovacích smluv. Už v úvodu ale upozorňujeme na fakt, že stavební právo, do dnes již poměrně dobře fungující praxe smluvních ujednání se stavebníky, vpadne jako hurikán. Nad tím, jak bude skutečně fungovat, se vznáší obrovské otazníky.

Namísto závěru jsme sepsali několik doporučení pro každou obec, které není její územní rozvoj lhostejný.

Přejeme vám příjemnou četbu a hlavně doufáme, že vám to celé k něčemu bude!

Vendula a David Zahumenští

Část první

Jak redukovat zastavitelné plochy v územním plánu

"To, co tu máme, je chyba v komunikaci." Frajer Luke, 1967

Když si před sebou zastupitelé rozloží hlavní výkres územního plánu, mnohdy jim zatrne, protože obec ještě není a nemůže být připravena na závratné tempo výstavby, které její územní plán umožňuje. Proto mnohdy padne rozhodnutí, že se při pořizování změny nebo rovnou nového územního plánu zastavitelné plochy prostě redukují a namísto nich se vymezí třeba veřejná prostranství, zeleň, občanské vybavení nebo podobné občany obvykle vítané funkce. S tím samozřejmě nesouhlasí investoři a z jejich hlediska je to plně pochopitelné. Pokud se obec pokusí územní plán změnit, je pravděpodobné, že dojde na soud. Je proto klíčovou otázkou, co může obec udělat pro to, aby spor u soudu „ustála“. Jedinou možností je novou regulaci velmi dobře odůvodnit a vědět, proč právě ona nejlépe odpovídá ochraně veřejného zájmu a zájmu samosprávy. Protože my právníci obvykle poskytujeme velmi teoretické odpovědi, ze kterých není nikdo příliš moudrý, dovolili jsme si do této části knihy přidat také konkrétní příklady z rozhodovací praxe správních soudů. Ty přiblíží čtenáři uvažování soudců nad územními plány a důvody, které vedou k jejich rušení.

Judikatura

Otázkou tedy není, zda k zásahu došlo, jak se domnívá stěžovatelka, ale zda byl tento zásah přiměřený (…) Při jejím posouzení je třeba vycházet z toho, že územní plánování je dlouhodobým procesem, který by měl probíhat kontinuálně, tj. nově přijímaná dokumentace by měla navazovat na tu stávající (…) Je tedy spíše nežádoucí, aby jednou projednané a schválené záměry byly opakovaně znovu posuzovány, přehodnocovány a měněny (…) Má-li dojít ke změně funkčního určení ploch, pak musí být podložena dostatečně závažnými důvody, opírajícími se buď o relevantní změnu okolností, nebo o to, že původní řešení je věcně nesprávné a vede k závažné kolizi s veřejným zájmem. (rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 29. 1. 2020, č. j. 9 As 171/2018-50)

I.
Změny územního plánu a zásahy do vlastnického práva

Územní plánování je upraveno stavebním zákonem. Územní plán vyjadřuje rovnováhu a kompromis mezi zájmy obce, stanovisky dotčených orgánů, vlastníků pozemků a staveb i sousedních obcí. Cílem je dosáhnout obecně prospěšného souladu veřejných a soukromých zájmů při harmonickém využití území.1 V průběhu územního plánování může docházet k zásahům do vlastnického práva, mj. může určovat vlastníkům, jak mohou pozemky využívat, v některých případech bez náhrady za omezení vlastnického práva. Nejvyšší správní soud k tomu říká: „Ve skutečnosti tedy vždy jde o vyvážení zájmů vlastníků dotčených pozemků s ohledem na veřejný zájem, kterým je v nejširším slova smyslu zájem na harmonickém využití území. Tato harmonie může mít nesčíslně podob a ve své podstatě nebude volba konkrétní podoby využití určitého území výsledkem ničeho jiného než určité politické procedury v podobě schvalování územního plánu, v níž je vůle politické jednotky, která o něm rozhoduje, tedy ve své podstatě obce rozhodující svými orgány, omezena, a to nikoli nevýznamně, požadavkem nevybočení z určitých věcných (urbanistických, ekologických, ekonomických a dalších) mantinelů daných zákonnými pravidly územního plánování. Uvnitř těchto mantinelů však zůstává vcelku široký prostor pro autonomní rozhodování příslušné politické jednotky. Jinak řečeno – není úkolem soudu stanovovat, jakým způsobem má být určité území využito; jeho úkolem je sledovat, zda příslušná politická jednotka (obec) se při tvorbě územního plánu pohybovala ve shora popsaných mantinelech. Bylo-li tomu tak, je každá varianta využití území, která se takto „vejde“ do mantinelů územního plánování, akceptovatelná a soud není oprávněn politické jednotce vnucovat variantu jinou. Soud brání jednotlivce (a tím zprostředkovaně i celé politické společenství) před excesy v územním plánování a nedodržením zákonných mantinelů, avšak není jeho úkolem sám územní plány dotvářet.“2

Protože se územní plánování děje ve veřejném zájmu, musí vlastníci pozemků dotčených územním plánem zásah do svého práva (splňující níže uvedené podmínky) snést, i když s ním nesouhlasí. To potvrzují i soudy: „Znamená to tedy, že vlastníci dotčení územním plánováním jsou zásadně povinni – za předpokladu, že i další shora uvedené podmínky budou splněny – strpět i bez svého souhlasu omezení, která pro ně vyplývají z územního plánu, nepřesáhnou-li určitou míru, v rámci níž lze taková omezení po každém vlastníku bez dalšího spravedlivě požadovat (spravedlivou míru). Jaká míra to bude, je nutno posoudit vždy v konkrétním případě s přihlédnutím k rozhodným okolnostem.“3

Z toho vyplývá, že změny regulace v územním plánu jsou nejen přípustné, někdy jsou dokonce nezbytné. Stavební zákon sám obcím ukládá jako povinnost přehodnocování podmínek v území.4

V praxi samozřejmě obce neustále územní plány nevyhodnocují a nemění, děje se tak zpravidla v čtyřletých intervalech, rovněž předvídaných stavebním zákonem, kdy se na základě zprávy o uplatňování územního plánu rozhodne, zda dojde nebo nedojde k jeho aktualizaci nebo dokonce k pořízení nového územního plánu. Pokud by se ale podmínky v obci výrazně změnily dřív než za 4 roky od přijetí územního plánu nebo od jeho poslední aktualizace, měla by se obec skutečně aktivně snažit o jeho změnu. Pokud by obec ale tuto změnu nepořídila, nejedná se automaticky o nezákonný zásah.5

Obecně platí, že územní plán je projevem práva obce na samosprávu a projevuje se v něm zájem obce na konkrétním uspořádání území. To ale neznamená, že by obec mohla vydat územní plán takový, jaký by jí vyhovoval. Naopak – je omezena řadou podmínek. Územní plán musí předně splňovat všechny požadavky stavebního zákona a dalších předpisů, musí respektovat stanoviska dotčených orgánů. Vedle toho ale musí být regulace v něm obsažená přiměřená ve vztahu k vlastnickému právu, které se řadí k základním právům člověka a jeho ochrana je v právním státě samozřejmostí. V praxi to znamená, že územní plán může zasahovat do vlastnického práva s výraznými omezeními (typicky jsou odůvodnitelné zásahy prováděné kvůli ochraně veřejného zájmu, např. ochrany přírody a krajiny, zemědělského půdního fondu atp.). Zásahy se musí omezit jen na nezbytně nutnou míru, musí se dít nejšetrnějším možným způsobem, nesmí být diskriminační a obec nesmí projevit libovůli.6

Nejvyšší správní soud k tomuto požadavku podotýká, „že k otázce přiměřenosti v pátém kroku algoritmu je třeba k soudnímu přezkumu přistupovat s nejvyšší opatrností a zdrženlivostí a posuzovat ji v kontextu práva obce na samosprávu, což inherentně obsahuje i právo uspořádat své územní poměry podle vlastních představ v zákonem vymezených mantinelech. Územní plánování však na druhé straně představuje natolik závažný zásah do vlastnických a jiných majetkových práv, že se Nejvyšší správní soud nemůže zříct svého úkolu a je povinen bdít nad zjevnými excesy a extrémní zásahy do ústavních práv jednotlivce. Naplňuje tak svou přirozenou roli ochránce práv v celém komplikovaném procesu a dbá na to, aby případný zásah byl v souladu se zásadou subsidiarity soudního přezkumu a minimalizace zásahu.“7

Jak se tyto obecné myšlenky promítají do praxe? Obce se především musí zamyslet spolu se zpracovatelem návrhu územního plánu nad celým územím a odpovědět si na následující otázky:

1. Má zásah ústavně legitimní a o zákonné cíle opřený důvod?

Jak jsme již psali, vlastnické právo patří mezi základní práva tzv. první generace, proto mu musí poskytována extrémní ochrana. Pokud by obec chtěla do tohoto práva zasahovat, musí k tomu mít opravdu dobré důvody. Tím „nejobhajitelnějším“ je fakty podložená ochrana přírody a krajiny. Podle našeho názoru lze podobně operovat také s řešením dopadů klimatických změn. V případě environmentálních důvodů proti sobě totiž stojí zájem na ochraně životního prostředí a zájem na nezasahování do vlastnictví. Oba jsou silné, ale jeden z nich musí nakonec vyhrát a ten environmentální pro to má dost předpokladů.

Pokud se pozemky, u kterých chce obec změnit zastavitelnost, nenachází zrovna v „národním parku“ (samozřejmě jde o nadsázku, ochranou přírody se myslí celá škála nejrůznějších činností, ať už ochrana lesa, ochrana vod, ochrana mokřadů, druhů rostlin a zvířat nebo zeleně či kvalitní orné půdy, ochrana ovzduší, zdraví obyvatel atd.), může obec použít i důvody jiné. Typicky tak zejména v metropolitní oblasti Prahy nebo Brna může obec argumentovat přetíženou infrastrukturou. Tyto všechny negativní následky musí obec ale pečlivě a podrobně doložit, nemůže je jen tvrdit, ale musí vyplývat z územně analytických podkladů, studií krajiny nebo třeba z hlukových studií a podobně. Pokud bude z odůvodnění územního plánu zřejmé, proč k zásahu došlo (a bude potvrzeno, že je daný zájem převažující nad ochranou vlastnického práva), pak je to silný předpoklad pro to, aby územní plán u soudu obstál.

Abychom to shrnuli, pokud má mít zásah zákonné cíle, musí vycházet z požadavků právních předpisů a má-li být legitimní, musí být činěn za účelem naplnění nějakého jiného důležitého zájmu.

1. Je zásah činěn v nezbytně nutné míře?

Přiměřenost zásahu se posuzuje i podle toho, zda obec zvolila prostředek, který ještě stačí pro naplnění sledovaného účelu (např. ochrana přírody). Pokud tedy stačí přeřadit do nezastavitelných ploch pouze část pozemku, nebo pouze na část pozemku vložit přísnou regulaci, nemělo by se omezení zbytečně týkat celého pozemku. Je skutečně nutno činit jen ty nejméně rozsáhlé zásahy.

1. Je zásah činěn nejšetrnějším ze způsobů vedoucích ještě rozumně k zamýšlenému cíli?

Tady je odpověď komplikovaná a vyžaduje provedení celé série poměřování a také celkem velkou dávku předvídavosti. Typická situace, kdy by soudy mohly říct, že je územní plán v rozporu s tímto požadavkem, vypadá asi takto: obec má na okraji svého území vymezené rozsáhlé zastavitelné plochy. Po letech se ale změnila situace, chybí infrastruktura, obyvatelé naopak začínají přebývat, jejich počet totiž za deset let vzrostl z původních 800 na 3 500 a nová výstavba by do obce přivála dalších 600 lidí, z toho 250 dětí. Proto zastupitelé přikročili k poměrně razantnímu řezu – pozemky jsou v novém územním plánu nezastavitelnou ornou půdou. Takový krok je silným zásahem do vlastnického práva. Soud se bude ptát: mohla obec dospět k cíli i skrze jinou regulaci? V některých případech to možné je. Méně drastickým řešením by kupř. bylo zavedení etapizace nebo podmíněnosti výstavby. Vhodnější by také mohlo být ponechat pozemky v zastavitelné ploše a stanovit přísné podmínky výstavby nebo dokonce vyžadovat vydání regulačního plánu (s regulačním plánem na žádost by pak bylo možno podle § 66 stavebního zákona spojit i uzavření plánovací smlouvy, která se může týkat všech čtyřech druhů veřejné infrastruktury – občanské vybavenosti, dopravní a technické infrastruktury i veřejných prostranství).

Judikatura

Podle zdejšího soudu rovněž nelze říci, že by do vlastnického práva navrhovatele bylo novým územním plánem, respektive změnou režimu jeho dotčených pozemků na nezastavitelné se současným zařazením do územní rezervy, zasaženo nejšetrnějším z možných způsobů. Lze sice mít za to, že tento krok představuje mírnější opatření než jejich vynětí ze zastavitelných ploch a zařazení mezi pozemky nezastavitelné bez dalšího. Na druhou stranu však zjevně připadaly do úvahy další (mírnější) způsoby, které by ještě byly rozumně schopny dosáhnout odpůrcem požadovaných cílů. Z nového územního plánu ani ze samotných vyjádření odpůrce totiž neplyne, z jakého důvodu nebylo možné přistoupit k etapizaci výstavby na pozemcích navrhovatele, či dokonce ke kombinaci etapizace na části pozemků a územní rezervy (včetně vynětí ze zastavitelnosti) na zbylých pozemcích. V určitém rozsahu, který by ještě byl rozumný a byl způsobilý dosáhnout cílů nového územního plánu, by část pozemků navrhovatele zůstala zastavitelná a pro další etapy by byly stanoveny splnitelné časové a věcné podmínky. Nebo (v případě kombinace uvedených nástrojů územního plánování) mohla být část pozemků etapizována a část znovu prověřena v rámci územní rezervy. Odpůrce namísto toho převedl dotčené pozemky navrhovatele v plném rozsahu do územní rezervy a vyňal je z režimu zastavitelnosti. Odpůrce nadto zcela neoprávněně ignoruje fakt, že zčásti již navrhovatel má některé infrastrukturní požadavky pokryty (zásobování vodou, stejně jako připravenost navrhovatele podílet se i na realizaci další potřebné infrastruktury či uhradit příspěvek obci, což by mohlo najít odraz ve vhodně formulovaných podmínkách etapizace).

Další nástroj, který by vlastnické právo navrhovatele zasahoval mírněji, mohlo podle zdejšího soudu představovat smluvní ujednání mezi odpůrcem a navrhovatelem, kterým by se navrhovatel zavázal nést v domluveném rozsahu náklady vybudování potřebné infrastruktury tak, aby podmínky stanovené pro další výstavbu v lokalitě dotčených pozemků navrhovatele byly splněny za jeho spoluúčasti při současném zachování alespoň částečné zastavitelnosti jeho pozemků. Mohlo by se jednat o plánovací smlouvu či jinou (nepojmenovanou) smlouvu o rozvoji území obce. Takto by, a to zejména v kombinaci s jinými opatřeními (etapizace; pouze částečné zřízení územní rezervy), mohlo být dosaženo vybudování potřebné infrastruktury, jejíž neexistenci odpůrce představuje jako jednu z hlavních překážek výstavby na dotčených pozemcích navrhovatele a kterou zároveň tuto výstavbu podmiňuje, a to za finanční spoluúčasti navrhovatele. (rozsudek Krajského soudu v Praze ze dne 17. 12. 2020, č. j. 50 A 6/2016-192)

1. Je zásah činěn nediskriminačním způsobem?

V praxi to znamená, že se obce musí chovat k jednotlivým pozemkům stejně, pokud pro ně existují stejné podmínky – nemohou jeden pozemek prohlásit za nezastavitelný nebo za takový, na kterém smí být jen občanské vybavení a druhý, např. sousední, který se od prvního nijak neliší, za vhodný pro obytnou výstavbu. Můžeme si také představit situaci, kdy obec na jednom pozemku zakáže stavět a na sousední přitom žádná omezení nedá, ačkoliv se jedná o pozemky, které jsou z hlediska fungování a potřeb obce obdobné. Podobně problematické je svévolné omezení podnikatelské aktivity, která naplňuje zákonné limity a je jinde na území ČR běžná.8

Judikatura

Vzhledem k tomu, že soud dospěl k závěru, že do vlastnického práva navrhovatele bylo novým územním plánem zasaženo nad nezbytnou míru a nikoliv nejšetrnějším způsobem a že odpůrcem zvolený nástroj není možné považovat za vhodný, je v projednávané věci porušení principu proporcionality dáno. Soud se proto již samostatně nezabýval otázkou, zda odpůrce porušil princip rovnosti a s tím související zákaz libovůle a diskriminace. Ne každé rozdílné posuzování obdobných situací musí být totiž nutně libovůlí a neodůvodněně nerovným zacházením (srov. rozsudek NSS ze dne 22. 7. 2016, č. j. 5 As 21/2016-56). Jedním z nezbytných kroků testu diskriminace, tj. zkoumání, zda se v určitém případě jedná o zakázanou diskriminaci, či o dovolené rozdílné zacházení, představuje vedle otázky existence veřejného zájmu, respektive objektivního a racionálního důvodu, posouzení, zda byl dodržen princip proporcionality [srov. např. Bobek, M., Boučková, P. a Kühn, Z. (eds.) Rovnost a diskriminace. Praha: C. H. Beck, 2007, str. 185-194]. Samostatné posuzování existence diskriminačního přístupu odpůrce by se proto v projednávané věci omezilo na otázku, zda odpůrce přistupoval k navrhovateli odlišným způsobem a zda je pro tuto odlišnost racionální důvod. (rozsudek Krajského soudu v Praze ze dne 17. 12. 2020, č. j. 50 A 6/2016-192)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obec a investor nad územním plánem. Změny regulace, náhrady za zmařené investice a veřejná infrastruktura.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.