Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mónica Gutiérrez Artero

Knihkupectví pana Livingstona

Ze španělského originálu La Librería del Señor Livingstone,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House
v Barceloně v roce 2017,
přeložila Sára Flemrová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 8314. publikaci.

Redakce Karolína Stránská
Korektura Radka Klimičková
Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
Un lector indiscreto, literární blog
La Librería del Señor Livingstone © 2017, Mónica Gutiérrez Artero
© 2020, Penguin Random House Grupo Editorial, S.A.U., Barcelona
Translation © Sára Flemrová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-607-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-606-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-198-4 (print)

Hrdinové příběhu Knihkupectví pana Livingstona budou čtenáři blízcí. Jsou to postavy z masa a kostí, živé, charismatické a hodné pomilování. Situace, v nichž se ocitají, dobře známe a prožíváme je spolu s nimi. (…)

Kniha je stylisticky čistá, vyznačuje se nenápadně rafinovaným jazykem, který je čtenáři snadno přístupný. Vyprávění, z něhož srší suchý britský humor a ironie, plyne tu v dynamickém, tu v romanticky přemýšlivém tempu a je prošpikováno živými, nápaditými a často dvojznačnými dialogy, jež čtenáři přinejmenším rozehrají úsměv na rtech.

Un lector indiscreto, literární blog

Mému inženýrovi.
Za všechno. Vždycky.

Kapitola 1

Panu Livingstonovi připadalo zavrženíhodné, že Roberta Twistová nechala v presbyteriánském kostele svatého Ondřeje svého jediného syna pokřtít jménem Oliver. Ne proto, že by mu snad vadili presbyteriáni nebo děsivá kupole svatého Ondřeje, nýbrž protože byl přesvědčený, že vyžaduje notnou dávku zlomyslnosti nechávat na prahu jeho knihkupectví od pondělí do pátku chlapce jménem Oliver Twist.

Edward Livingstone už přestal počítat, kolik let se živí jako knihkupec. Nešlo o profesní zápal, ale o otázku přežití: pan Livingstone rozuměl lépe knihám než lidským bytostem. Ačkoli toto poslední tvrzení nebylo tak úplně pravdivé – i u toho nejmazanějšího knihkupce se najdou výjimky –, život v knihkupectví sestával z mnoha knih a nemnoha zákazníků.

Jeho knihkupectví se pyšnilo modrým vývěsním štítem s bílým nápisem MOONLIGHT BOOKS a nacházelo se ve staré dvoupatrové budově v jedné uličce ve čtvrti Temple. Svou skromnou adresu sdílelo s pánským ševcovstvím, jež bylo na vrcholu asi tak ve dvacátých letech minulého století, a s jedním krejčím, který byl tak starý – a taky neuvěřitelně podobný kreslené postavičce panu Magoovi –, že většina jeho zákazníků už jeho služby nebude nikdy potřebovat. Panu Livingstonovi poněkud zastrčená poloha jeho knihkupectví nevadila, přesvědčeně totiž razil názor, že život bez špetky tajemství nemá cenu.

Při pohledu z ulice byly Moonlight Books kombinací modře lakovaného dřeva a úhledných výloh. Za zarámovaným sklem přitahovala oči kolemjdoucích s větším či menším úspěchem přehlídka románů. Pan Livingstone se sice o aranžmá výlohy svého obchodu nestaral sám, obvykle však strohým zabručením vystavované tituly schvaloval. Dveře knihkupectví, rovněž z modrého dřeva, měly pozoruhodnou kliku ve tvaru husího brku. Návštěvníci do ní museli zatlačit, aby se dostali dovnitř, čímž rozcinkali zvonky na uvítanou, které vydávaly nezaměnitelný zvuk.

Ve svých čtyřiceti-něco letech uspořádal Edward Livingstone svůj obchod podle vlastní čtenářské filosofie: klasikové v přízemí a současní autoři v prvním patře spolu s filosofickými knihami, cestopisy, mapami, teologií, historií a dalšími disciplínami, aby se ani ti nejmodernější autoři nemohli vymanit z pozorného dohledu Aristotela, Plútarcha, Thúkydida, Voltaira, Rousseaua nebo Kanta, důstojných strážců modernity. Obě poschodí s leštěnými dřevěnými podlahami, jež kvůli stařeckým neduhům naříkavě skřípaly, a se stěnami neurčité barvy – ve zlatých časech šlo snad o fialovou – schovanými za obrovskými regály plnými knih spojovalo jediné točité schodiště, jehož schůdky, rovněž dřevěné, vznešeně doprovázelo nádherné černé zábradlí z tepaného železa zdobené překrásnými růžemi a rostlinnými motivy, zhotovenými z téhož kovu. Pan Livingstone věřil, že aby si člověk užil autory z horního patra, musí si předtím přečíst značnou část těch z přízemí, z čehož pramenilo jejich zvláštní rozmístění. A své jedinečné modernistické zábradlí sice obvykle nahlas nekomentoval, ale kdyby všímaví zákazníci v tomto století nevyhynuli, bezpochyby by jim neuniklo, že knihkupec bříšky prstů zlehounka pohladí jeho černý povrch pokaždé, když po tom úžasném schodišti kráčí.

Aby člověk pochopil název, jímž majitel obchod pokřtil – pan Livingstone se domníval, že si přitom počínal rozumněji než paní Twistová při pojmenovávání svého jediného syna –, musel vzhlédnout ke střeše knihkupectví za hvězdné noci. Vysokému stropu s dřevěnými trámy ve druhém poschodí dominovalo majestátní skleněné střešní okno ve tvaru pyramidy. Během dne sotva propouštělo světlo, často deštivé, jak je v Londýně zvykem, ale pokud si někdo dal tu práci a zvedl zrak za jasné a klidné noci, naskytl se mu překrásný výhled na hvězdné nebe a měsíc. Spolu s točitým schodištěm považoval majitel Moonlight Books své střešní okno za jedno ze svých nejcennějších vlastnictví.

Edward Livingstone, jenž byl vzdáleným příbuzným toho skotského lékaře, aktivisty bojujícího proti otroctví a cestovatele, který objevil vodopády na řece Zambezi a pojmenoval je po královně Viktorii, vyměnil mapy a deníky svého viktoriánského předka za mnohem méně dobrodružné stránky svých milovaných knih. Jak se u dobrého knihkupce sluší a patří, jeho světem bylo jeho knihkupectví, jeho státem četba a jeho ústavou pak abecední seznam titulů a autorů. Ten před pár lety převedl do elektronické podoby, třebaže dokázal popaměti najít kterýkoli exemplář, o nějž ho zákazník požádal, a to i když právě neměl svůj den.

Ten den, kdy Oliver Twist vyvrátil svou zdrcující logikou osmiletého dítěte profesní dogma pana Livingstona, jež bylo až do té doby neotřesitelné, bylo zrovna úterý. Rychle se stmívalo, jak je to v listopadu v Londýně obvyklé, světla v knihkupectví již byla rozsvícená a v přízemí tři lidé okukovali police s novinkami. Staré leštěné parkety pod nohama návštěvníků Moonlight Books vrzaly a excentrický knihkupec byl ještě nabručenější než obvykle.

Toho odpoledne vyšel Edward Livingstone nahoru a zase sešel dolů po krásném točitém schodišti tolikrát, že ztratil přehled i dech. Řadil na místo právě dorazivší svazky – úterní rána byla vyhrazená distributorům – a cítil se tak unavený, že si potřeboval na chvíli sednout na jednu z fialových pohovek v horním podlaží.

„Měl byste si najmout někoho na výpomoc.“

Chytrolínský hlásek Olivera Twista, který se se svým batohem a knihami o astronomii utábořil v obvyklém koutku, v oddělení historie, pana Livingstona podráždil.

„A ty bys měl jít domů.“

Oliver věděl, že není moc pravděpodobné, že by ho matka přišla vyzvednout dřív než před zavíračkou knihkupectví, a tak jen pokrčil rameny a znovu zabořil nos do objemného pojednání o Jupiterových měsících. Úsečnosti svého hostitele už přivykl, stejně jako jeho hostitel přivykl tiché přítomnosti chlapce v horním podlaží.

Každý den po vyučování se ve dveřích školy sešel s Clarou, asistentkou Twistových, která mu předala svačinu a mlčky ho doprovodila do Moonlight Books. Oliver přesně nevěděl, jaké povinnosti má Clara v pracovní smlouvě, ale udělal si poměrně jasnou představu o tom, čeho se netýkají: jeho. Zaměstnankyně jeho rodičů se snažila splnit svou povinnost a zbavit se toho přítěžku, co nejrychleji to šlo, a pokud možno mlčky. Oliver si představoval, že ho Clara považuje za balíček, který musí doručit. A s balíčky si nikdo soudný nepovídá.

Panu Livingstonovi nebyl Oliver vyloženě protivný. Domníval se, že chlapec mnohokrát prokázal cenný selský rozum, jehož se mnohým z těch, kdo každý den překračovali práh jeho knihkupectví, naopak nedostávalo, a proto trpělivě toleroval jeho vrtochy výjimečně nadaného dítěte. Přestože byl přesvědčený o pochybném vkusu jeho matky, jenž v dětech už odmalička rozdmýchával jen další nenávist vůči Dickensovi – pan Livingstone předpokládal, že moderní domácnosti Dickense stigmatizují a místo něj podporují četbu zhoubných pofrancouzštělých autorů –, právnička Roberta Twistová byla krásná jako Sněhová královna a měla stejně ledové srdce, takže bez větší lítosti nechávala syna dennodenně samotného. Knihkupci bylo jedno, jak vysoké má Oliver IQ, a snažil se ignorovat rodinná dramata, jež chlapce obklopovala, ale dokázal náležitě ocenit jeho postřehy.

Jednou, když Edward ještě věřil, že Oliverova přítomnost v oddělení historie bude jen dočasná, se ho zeptal, proč tráví odpoledne zrovna tam.

„Nechtěl bys radši hrát s kamarády famfrpál?“

„Já kamarády nemám,“ odpověděl mu Oliver, usazený na podlaze mezi hromadami knih.

„Nemusíte být kamarádi, abyste si spolu mohli hrát,“ upřesnil pan Livingstone, vědom si toho, že seznam jeho přátel také není kdovíjak dlouhý.

„Já jsem tady rád.“

Téhož odpoledne knihkupec paní Twistovou znovu upozornil.

„Tohle není školka, nemůžete tady syna nechávat každé odpoledne.“

„Už jsem vás přece žádala, abyste mi sdělil hodinovou sazbu,“ odpověděla velmi důstojně Sněhová královna s aktovkou v jedné ruce a mobilním telefonem v druhé.

Právnička, věrna principu, že na tomto světě má všechno svou cenu, nedokázala pochopit, že tady v Moonlight Books žádné podobné zavedené pravidlo neplatí.

„Tohle je knihkupectví. Nebereme peníze za odkládání dětí.“

„Oliver je zákazník. Nedělá nepořádek, neobtěžuje, nekouše,“ shrnula svou obhajobu, načež spěšně vyšla ze dveří.

Její syn pokrčil rameny a následoval ji s ušima zrudlýma studem. Další den pověděl panu Livingstonovi, že nápad trávit odpoledne v Moonlight Books byl jeho a že rodiče byli proti.

„Přihlásili mě na spoustu kroužků, ale žádný mě nebavil. Podařilo se mi nechat se ze všech vyhodit.“

„Jak?“

„Předstíral jsem, že na nich usínám. Psychologové nedoporučují, aby rodiče nutili děti do akademických aktivit, které je nebaví. A mě zajímá jen zkoumání vesmíru.“

Edward, který přestal pedagogicko-psychologickým teoriím důvěřovat už před mnoha lety, nemínil pravdivost toho vysvětlení ověřovat. Ale zajímalo ho, proč si Oliver vybral zrovna jeho knihkupectví.

„Já tu moc knih o astronomii nemám.“

„Ale když se setmí, jsou odsud vidět hvězdy,“ odpověděl mu Oliver.

Nemohl chlapci vyčítat, že se cítí příjemně na jediném místě na světě, které i on považoval za své útočiště.

Ale nebyla to tahle skutečnost, co pana Livingstona přimělo, aby přestal protestovat proti množství času, jejž Oliver v jeho knihkupectví tráví – z kterýchžto protestů si Roberta Twistová vůbec nic nedělala –, ani fakt, že jeho přítomnost procházela bez povšimnutí ostatních zákazníků. Nebylo to ani pro chlapcovu úctyhodnou lásku ke knihám nebo obdiv k pyramidovému oknu, či snad proto, že by si získal knihkupcovy sympatie. Oliver Twist se stal součástí jižního rohu horního podlaží Moonlight Books silou zvyku. Utábořil se tam každé odpoledne po škole: sedal si na starou dřevěnou podlahu, vytahoval z batohu své poklady (staré hvězdné mapy, sextanty, knihy, papír a pastelky) a šťastně se nořil do nekonečnosti vesmíru. Svůj rituál knižního astronauta opakoval tolik dní, až se panu Livingstonovi vklínil do každodenní rutiny, takže když jeden týden ležel doma s chřipkou, knihkupec si uvědomil, že se mu po chlapci stýská.

Edward pocítil bolest v bedrech, pohnul nohama, aby si potvrdil, že se mu vynaloženou námahou stále trochu třesou stehna, a potichu proklel vetchost, jež doprovází staré knihkupce. Možná skutečně nadešel čas, aby si najal někoho mladšího, kdo by mu pomohl s objednávkami a s nošením knih po stupíncích jeho majestátního točitého schodiště.

„Doufám, že nemáš na mysli sebe,“ zjišťoval pan Livingstone u svého nájemníka, když mu ten nápad vnuknul.

„Ne. Já musím vynaložit všechen svůj čas na to, abych se stal…“

„… nejmladším astronautem na světě. Ano, to já vím.“

„Najměte si nějakého univerzitního studenta. Jsou silní a nevadí jim pracovat na částečný úvazek.“

„Nemám ve zvyku řídit se radami šestiletého usmrkánka.“

„Je mi osm, dva měsíce a tři týdny.“

„To je jedno,“ zabručel pan Livingstone a přečetl si titul knihy, kterou jeho společník držel. „Tohle knihkupectví vedu já, a ne dětští astronauti z Jupiterových měsíců.“

Kdyby bylo možné, aby cinkání zvonečků znělo pochmurně, přesně to by platilo o zvoncích ve dveřích Moonlight Books. Jejich zvuk oznámil příchod nových zákazníků, případně odchod některého z těch, kteří byli uvnitř, a Edward Livingstone věděl, že by měl sejít dolů a stoupnout si za pokladnu.

„Aby bylo jasno,“ řekl knihkupec, poté co se postavil a všechny obratle mu přitom zaskřípaly, „jestliže si na částečný úvazek najmu někoho na výpomoc, nerozhodl jsi o tom ty, nýbrž drtivá tíha nových vydání atlasů, které jsem celé odpoledne musel vláčet až sem nahoru.“

Edward znovu sešel po svých drahocenných schodech, zkontroloval, jestli je všechno v pořádku – už dávno stanovil, že k překvapivým událostem bude docházet jen ve čtvrtek –, a toužebně se zadíval na svůj speciální regál. Kromě jeho milovaných klasiků obývala přízemí Moonlight Books jen jediná výjimka: ilustrované knihy, malá barevná slabůstka pana Livingstona. Třebaže měl coby moudrý literární objevitel mnohaleté zkušenosti (anebo možná právě proto), nedokázal odolat vábení překrásně ilustrovaných stránek, kdykoli na ně narazil, ať už v edičním plánu nějakého nakladatelství, nebo při objevu – vždy stejně úžasném, jako byl objev dávného doktora Livingstona – nějaké vzácné starožitnosti. Zbrusu nová a krásná vydání Benjamina Lacomba, Tima Burtona, Ibana Barrenetxey, Sary Moranteové, Charlotte Voakeové, Stephena Biestyho nebo Quentina Blakea spokojeně sdílely několikapatrový stojan s dobře zachovalými vydáními ilustrací Maurice Sendaka, George Barbiera, Alfonse Muchy, Toulouse-Lautreca nebo Gustava Dorého. Navzdory železné disciplíně a pořádku, kterému pan Livingstone své milované knihy podroboval, byla tahle ilustrovaná zóna nejdivočejší a nejneuspořádanější, země nikoho a všech, schůzka malířů, kreslířů, rytců, publicistů, návrhářů a dalších veleumných (a veleuměleckých) pánů štětce.

Regál s těmito poklady završoval malý piedestal, na němž spočívala slabě osvětlená vitrína. Dovnitř pan Livingstone umístil otevřený originál deníku svého objevitelského předka: Kartografické, zoologické, botanické a geologické poznatky o jižní Africe (1849–1851). Šlo o ručně psaný sešit doktora Davida Livingstona, který knihkupec zdědil po jedné neprovdané tetě asi deset let předtím. Třebaže Edward vystavoval svou historickou rodinnou relikvii bez větší okázalosti, jen v té malé vitríně, ti, kdo ho znali, věděli, jak moc si jí váží. Střežil si ten rukopis tak žárlivě, že se ho ani neuvolil ukázat Oliverovi, ačkoli chlapec protestoval, protože vitrína byla vysoko a on si tak nemohl objevitelův zázrak prohlédnout.

Snad kvůli tomuto anarchistickému ostrůvku v disciplinovaných mořích jeho pěkně uspořádaného knihkupectví – nebo snad proto, že neproměnil ani jednu ze tří nominací na Scroogeovu cenu pro nejnabručenějšího knihkupce roku – se zamračené čelo pana Livingstona brzy vyjasnilo a on porušil svou zásadu neposlouchat dobré rady malého dítěte. Ještě téhož odpoledne pověsil na dveře Moonlight Books ceduli s nápisem: HLEDÁ SE VÝPOMOC.

Kapitola 2

Agnes Martíová bolestně zanaříkala, když na internetu spatřila stav svého bankovního účtu. Už byla v Londýně tři měsíce, a dosud se jí nepodařilo sehnat důstojnou práci, jak si slíbila, když vystoupila z letadla.

„Odjíždím,“ řekla svým rodičům, než opustila rodnou Barcelonu. „Už mě nebaví žít pořád v nejistotě, být omezovaná ve výzkumu a mít práci jen čtyři měsíce v roce. Už mě unavuje kopat jen na jaře a pak se životopisem v ruce žebrat v ulicích tohohle nelítostného města.“

Její rodiče, kteří vypadali, že je dceřin hrdinský proslov spíš rozesmutnil, než že by na ně udělal dojem, bez valného nadšení přikývli. Nebyli si jistí, zda jsou připraveni čelit syndromu prázdného hnízda, který jim předpovídala jedna tetička psycholožka.

„Co tam chceš dělat?“ zeptala se její matka.

„Ráda bych pracovala v muzeu. V nějakém velkém. V Britském muzeu.“

Poslední dvě slova vyslovila Agnes potichounku. Připadalo jí troufalé vůbec pomýšlet na Britské muzeum, protože nikdy nepatřila k těm, kdo mají velkolepé a barvité sny. Ale možná že kdyby se svá nejbláznivější přání odvážila vyslovit, našla by potřebnou odvahu za ně bojovat. Ne že by Agnes patřila ke stoupencům filosofie new age, jenže všechny lidské bytosti občas potřebují uvěřit v příznivost svého osudu.

Nápad přestěhovat se do Londýna a hledat tam nové pracovní příležitosti jí vnukla jemně zvlněná večerní krajina Oxyrhynchu, kde byla na jaře na vykopávkách. Agnes vystudovala archeologii a už pět let v přerušovaných obdobích pracovala na nalezišti pod vedením doktora Josepa Padróa. Oxyrhynchus čili el-Bahnasa, ležící na jihozápad od Káhiry, bývalo město Permedžed v Horním Egyptě. V helénismu se z něj stala nádherná kulturní a obchodní enkláva a po arabské invazi v sedmém století zůstal ležet ladem. Od konce dvacátého století Barcelonská univerzita, Katalánská egyptologická společnost a Úřad pro egyptské starožitnosti vedly v té oblasti historicko-archeologický výzkumný projekt. Její naleziště, péče o zachráněné stavby, nové archeologické objevy a výzkum helénistického období ve starověkém Egyptě byly jako zpěv sirény, který Agnes rok co rok vábil. Po západu slunce, když jí skončila pracovní doba, se archeoložka procházela po překrásných ruinách a pozorovala jedinečné barvy Afriky, zatímco se na obrysech vykopávek pomalu usazoval prach. Líbila se jí představa, že ve dvacátých letech minulého století po týchž hlinitých a kamenitých stezkách kráčel William Flinders Petrie.

Nechat se unést romantikou archeologie, kolegialitou mezi badateli a nadšením jejího profesora bylo snadné. Ale každou zimu, když práce v terénu skončily a Agnes se vracela do Barcelony, došlo k nevyhnutelnému střetu s její neuspokojivou realitou: sice si zdokonalila angličtinu, ale pořád neměla stálou práci, žila s rodiči a všichni její kamarádi archeologové buď odešli ze země, nebo měli mizerné pracovní smlouvy a živořili. Bránila se pokušení začít učit, protože se bála, aby nepodlehla klaustrofobii učeben, a svůj letní neklid zaháněla tím, že sepisovala výzkumné články o postupu v Oxyrhynchu. Zatím publikovala tři a jeden z nich se dočkal uznání doktora Josepa Padróa a dalších významných archeologů. Věděla, že k tomu, aby se jí otevřely dveře Britského muzea, to nestačí, ale nenáviděla by se, kdyby to aspoň nezkusila.

Od té doby, co se přestěhovala do Londýna, ždímala své kontakty až do té míry, že se stávala nesnesitelnou, znala nazpaměť adresy půl tuctu pracovních agentur ve městě a osobně odevzdala svůj životopis v každém muzeu, které navštívila. Zdálo se, že klasickou archeoložku nikdo nepotřebuje. Ani v těch nejzapadlejších koutech renomovaných anglických svatyní.

„Ve Stratfordu nad Avonou vykopávky nemáme,“ řekla jí velice vážně bělovlasá dáma s brýlemi z želvoviny, která byla tak laskavá, že si ve druhém podlaží Britské knihovny přečetla její doporučení.

„Nemusí jít o vykopávky.“

„Nezlobte se, ale já nerozumím tomu, proč u nás chcete pracovat. Víte, že tohle je Shakespearovská společnost, že ano?“

„Třeba budete potřebovat vyhrabat nějaký rukopis. Nebo ověřit jeho stáří.“

„Spolupracujeme s lingvisty a dalšími podivnými tvory, nikoli s archeology.“

„Ale historiky berete.“

„Musela bych to ověřit v análech,“ zasmála se dáma vlastnímu důvtipu.

„Archeologové jsou historici, kteří si nejvíc zamažou ruce.“

„Ale pokud to není prachem z knih…“

„Mohla bych ho utírat.“

Právě v tu chvíli si Agnes Martíová uvědomila, že zoufalství a smutek ji začínají dohánět k šílenství.

Tragicky opustila bělovlasou paní s brýlemi z želvoviny – její dramatický odchod ze scény by obdivovala nejedna Julie – a dovlekla se až na vlakové nádraží Saint Pancras. Agnes neměla zvláštní zálibu v železničních stanicích, ale Saint Pancras si svými rumělkovými cihlami, lomenými oblouky a překrásnou strukturou získal její srdce nezaměstnané tulačky. Jeho fantastická gotická fasáda se objevovala ve filmech o Harrym Potterovi a tvářila se jako exteriér vedlejšího nádraží King’s Cross, které je však mnohem nenápadnější. Agnes vždycky zajímalo, proč J. K. Rowlingová neumístila nástupiště 9 a ¾, odkud odjíždí Bradavický expres, právě na tohle nádraží.

Ale to, co archeoložku pár dní po příjezdu do Londýna okouzlilo, s literaturou nijak nesouviselo. Jestliže Agnes na nádraží Saint Pancras nalezla jistý klid a útěchu, bylo to díky dvěma lidem, jednomu z kovu a druhému z masa a kostí: díky soše básníka Johna Betjemana stojící poblíž hlavního vchodu a díky svojí spolubydlící Jasmine, jež pracovala jako servírka v malé kavárně, kterou provozovala firma Fortnum & Mason prakticky na nástupišti. Ten první jí připomínal romantického ducha svobody, ale i neústupnost a úsilí řídit se srdcem. Ta druhá jí byla sympatická a nosila jí earl grey s obláčkem mléka a kouskem nejlepšího mrkvového dortu v Londýně.

John Betjeman neúnavně bojoval za zachování tohoto nádraží, když Londýn po bombardování za druhé světové války vážně zvažoval jeho zboření či kompletní přestavbu. Neustále tvrdil, že je „příliš krásné a příliš romantické, aby přežilo v betonovém světě“, a právě proto že přežít musí. Jeho vášnivý romantismus sehrál klíčovou roli v podpoře a zachování původní budovy, která dnes, v jednadvacátém století, představovala jeden z londýnských pokladů a nabízela prchavou naději znaveným archeoložkám.

Agnes se Betjemanova socha tuze líbila. Šlo o dílo Martina Jenningse, který zpodobnil básníka, jak si se zdviženou hlavou přidržuje klobouk a pozoruje světlou klenbu nádraží. Působila na ni povzbudivě, jako setkání s odvěkým a drahým přítelem. Kolem Betjemanových nohou se vinul úryvek z jeho básně „Winter Seascape“:

Here where the cliffs alone prevail

I stand exultant, neutral, free,

And from the cushion of the gale

Behold a huge consoling sea. [1]

Toho jarního odpoledne, kdy si sáhla na dno, Agnes básníka mlčky pozdravila a spěšně zamířila do Fortnum & Mason. Vešla do kavárny a posadila se v její zadní části, kde stály kulaté stolky určené pro čas čaje, ačkoli Agnes ještě nezjistila, kdy tenhle čas přichází, protože vypozorovala, že Londýňané popíjejí čaj celý den. Jasmine, mohutná černoška s živýma hnědýma očima a širokým úsměvem, vyšla ze zadní místnosti a měla radost, že ji vidí. Prostřednictvím společné kamarádky jí pronajala jeden z největších pokojů ve svém domě a byla nadšená, že má konečně tak sympatickou nájemnici.

„Jako obvykle?“

„Ano, prosím.“

Servírce a paní domácí v jedné osobě neunikl poraženecký tón její zákaznice, ale ještě než se zeptala, proč se Agnes tváří stejně tragicky jako opuštěná Julie, donesla jí čaj a kus dortu.

„Vyhodili mě ze Shakespearovské společnosti.“

„Zmínila jsi před nimi Marlowa?“

„Řekla jsem jim, že jsem archeoložka a sháním práci.“

Agnes zamíchala čaj lžičkou a zadívala se na jemný vzor s červeno-zelenými kvítky, který zdobil porcelánový šálek.

„Jestli něco rychle neseženu, budu se muset vrátit. Jsem skoro na mizině a je to všechno těžší, než jsem čekala.“

„Jak jsi přišla na to, že najít dobrou práci v Londýně bude snazší než v Barceloně?“ zajímala se Jasmine.

„Protože je to Londýn, město divů… A muzeí, co na mě kašlou.“

„Má milá Alenko,“ usmála se servírka, „tohle není nora Bílého Králíka.“

„Mohla bych pracovat tady,“ překvapila Agnes sama sebe, že to řekla nahlas.

„Na oslavě Kloboučníkových nenarozenin?“

Příjemné osvětlení, výzdoba v teplých tónech světlého dřeva a vůně čerstvě uvařeného čaje ji lákaly, aby tuhle možnost zvážila.

Jasmine energicky zavrtěla hlavou, až se jí zatřásly tmavé kudrny.

„Nevydržela bys to ani týden.“

„Jsem odbornice mimo jiné na rekonstrukci nádob. Vaše šálky a konvičky se nemůžou zas tolik lišit od terry sigillaty.“

Provozní kavárny, vyzáblý a bledý Belgičan, který riskoval, že si ho spletou se zbožím z reklamy na košťata, zavolal na Jasmine, aby šla obsloužit právě příchozí pár. Agnes během kamarádčiny nepřítomnosti spořádala svůj vynikající mrkvový dort a přitom snila o možnosti pracovat jako ochutnávačka zákusků.

„Něco mě napadlo,“ přerušila Jasmine její snění, když se vrátila. „Jak jsem ti předtím řekla Alenko… Je jedno místo…“

„V králičí noře?“

„Ne, tady v Londýně. Čtvrť Temple. Myslím, že je to přesně to, co potřebuješ, abys vyhnala z hlavy ty chmurné myšlenky, co tě dneska pronásledujou.“

„Je tam hodně muzeí a historických společností?“

„Ne.“

„Tak proč chceš, abych tam šla?“

„Protože… protože uvidíš.“

„A co tam budu dělat? Odporovat Srdcové královně, dokud nezačne křičet, aby mi srazili hlavu? Ani bez hlavy mě ta moje smůla nepřestane užírat.“

Agnes podala kamarádce prázdný šálek a talířek a cítila se nabručeně a podrážděně.

„Co tam najdu, Jasmine?“ vzdychla.

„Záleží na tom, co hledáš.“

Agnes opustila nádraží Saint Pancras s tíhou na srdci a s jistotou, že ten žlutý prach, který Petriemu v Oxyrhynchu zamazal boty, jí zastínil zdravý rozum, když ji napadlo odjet do cizí země. Byla připravená koupit si zpáteční letenku za těch mizerných pár drobných, co jí zbývaly na účtu, ale rozhodla se dát šanci Jasmininu návrhu. Byl to hezký způsob, jak se rozloučit s tímhle výjimečným městem. Zatímco scházela po schodech do metra, které ji mělo dovézt až na zastávku Temple, zpracovávala svou porážku.

Mezi nábřežím Temže a Fleet Street, nedaleko Waterloo Bridge, se jako listnatá rohožka před vstupem do oázy klidu, již představují uličky, patia a zahrady čtvrti Temple, rozprostírá park Middle Temple Gardens. Agnes jím prošla, uchvácená podzimním kouzlem jeho kvetoucích záhonů a barevnou různorodostí jeho vysokých stromů, a její pesimismus byl náhle tentam. Když prošla obloukem tvořícím vstup do Templu z nábřeží, pomyslela si, že měla vždycky o City, historickém finančním centru Londýna, úplně jinou představu. Kráčet tou spletí ulic, málo frekventovaných, čistých a tichých, ji smířilo se světem. V bedekru si přečetla, že většina advokátů ze City – členové Inns of Court – a dalších zázračných tvorů žije v těch pitoreskních domech, jež skoro všechny stojí kolem krásných patií se zahrádkami.

Jasmine se trefila do černého, když ji napadlo, že podvečerní procházka po tom kousku anglického půvabu zapůsobí na kamarádčin neklid jako balzám. Agnes nedbala, že se růžové mraky vzdalují směrem k Temži a že nebe nad její hlavou šedne. Její dobrodružný duch znovu ožil a ona se zvědavě vydávala po nových cestách. V záchvatu hrdinství se pokusila navštívit kostel Temple. Třikrát. Jak se tam dostat, zjistila až na čtvrtý pokus, ale bloudit bez mapy i hodinek ji nesmírně bavilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Knihkupectví pana Livingstona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.