Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Hošťálek

Benzín už nevoní,
ale já to ještě stihnul…

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8309. publikaci

Ilustrace Petr Hošťálek,
ilustrace na stranách 142,
143 Ing. Jiří Soukup
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Odpovědný redaktor Radomír Matulík

Počet stran 160
První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4628-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-4627-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-3371-0 (print)

Žádná z osob v těchto příbězích není vymyšlená.
Pokud má čtenář pocit, že se někomu podobají, nebo že je zná,
může být jeho pocit správný, protože jsou to postavy skutečné.
Autor je rád, že je v životě potkal a směl být jejich kamarádem…

Věnováno s poděkováním
PhDr. Janu Králíkovi

… a domů!

Stál jsem u závor a máma mě držela za ruku. Nebyly mi ani celé dva. Ještě před chvílí mě nesnesitelně tlačily v botičce shrnuté přízové punčocháče, ale to mi teď bylo úplně jedno. Přede mnou na kolejích stála nedohledně vysoká šedivá lokomotiva, „němka“, a sálalo z ní horko.

Obrovské kolo plné rozbíhajících se paprsků jsem měl přímo před sebou. Špice byly stejně špinavě šedivé jako celá lokomotiva, ale nákolek se blyštěl lesklým kovem. Zepředu se přes něj táhla ojnice od parního válce, taky kovová, ale pokapaná zhnědlým olejem, a pokračovala k dalšímu a dalšímu a ještě dalšímu stejně ohromnému kolu, ale ta už byla ode mě moc daleko. Fascinovaně jsem koukal na špice, na jedné straně byly kratší a končily v takovém měsíci. Protizávaží v kolech mají všechny parní mašiny, ale to jsem ještě nevěděl…

Voněl ke mně strojní olej a míchalo se to se štiplavým pachem čmoudícího uhlí. Ten kouř byl ale cítit úplně jinak, než když kouřila kamna doma, v kuchyni našeho mladoboleslavského bytu ve vilce v Habeši. Vpředu zpod parního válce syčela pára a padaly kapky horké vody a do toho syčení něco pomalu bufalo.

O pár let později, to už jsme jako kluci chodili v Liberci z nádražní lávky okukovat slepou kolej, kde stály němky rozstřílené od kotlářů jedna za druhou, mi teprve došlo, jak byly ty šedivé německé mašiny ošklivé. Jenže teď a tady, ve dvou letech u závor boleslavské zastávky pod Škodovkou, mi tahle lokomotiva připadala jako zázrak, a já se nemohl dočkat, jestli se to velikánské kolo pohne a začne pomalu otáčet. Ale nic se nedělo. Jen co chvíli se vpravo, od vagónů, ozvalo vyštěknutí povelu a umouněný chlap v budce otráveně odpověděl v řeči, které jsem nerozuměl…

Máma už byla netrpělivá. Občas mi poškubla rukou „pojď už“, ale já se druhou chytil řetízku. Závory byly vysoko, v mém případě hodně, až nad mou hlavou. Aby je lidi nepodlézali, visely z nich řetízky, dole na nich kovová lišta a celé to bylo střídavě červené a bílé a samozřejmě špinavé. Za jeden řetízek jsem se chytil, a čím víc mě máma zkoušela odtáhnout, tím víc jsem se držel a přitahoval se. Svíral jsem řetízek vší silou, ale přitom to nevnímal. Jediné, co mě zajímalo, bylo, kdy se ten horce oddechující kolos probudí a já uvidím, jak se rozjede.

Mám rád všechno, co má kola. Auta, motorky a stroje vůbec. Jestli mě ale něco opravdu fascinuje, jsou to parní lokomotivy. Protože si tenhle zážitek z mých ještě necelých dvou let pamatuji celý život, tak v té chvíli to nejspíš začalo.

Konec byl takový normální – přišel táta.

Dělal v ASAPu, boleslavské automobilce, kde byl za války „uklizený“ v propagaci. Padla (proto jsme tam byli, přišli jsme mu naproti), tak oblékl baloňák, odpíchnul si a došel těch pár kroků od hlavní brány k zastávce. Než se protáhl kolem závor a před mašinou přelezl koleje, pořádně se rozhlídnul. Pak dal mámě na uvítanou pusu a mě – když zjistil, že vzdoruji a proč, že jsem u závor zkameněl – plácl pořádně dvakrát přes zadek a vzal za ruku místo mámy. Samozřejmě měl větší sílu, než jakou jsem se kvůli té lokomotivě dokázal držet, a tak se s brekem muselo domů.

Pamatuji si to pořád.

A ještě si z Boleslavi pamatuji, muselo to být jen pár týdnů potom, jak nás přijeli osvobodit Rusové. Zatočili do naší zahrady džípem, prý americkým, tak, že se netrefili mezi sloupky a porazili vrata. Zrovna jsem tam zvědavě stál, vrata mi spadla na hlavu a oni mě pak hejčkali a zkoušeli nosit v náručí, na což jsem ve svých uražených dvou letech nebyl zvědavý. Ze všech sil jsem se jim zkoušel vykroutit, i když se mně i našim snažili škodu všemožně vynahradit. I to mám nesmazatelně v hlavě.

Nejspíš proto celý život miluju lokomotivy a celý život nemám rád Sovětský svaz…

Amilcar, olympie a možná i minor

Můj báječný strejda Zdeněk, maminčin bratr, byl frajer. Táta ho moc nemiloval, nejspíš proto, že Zdeněk si uměl užívat. Dělal nákupčího „u Saurerů“, tedy v libereckém zastoupení švýcarské značky, která prodávala nejlepší náklaďáky a dobře ho platila, takže vždycky, co pamatuji, měl nejelegantnější auťák široko daleko.

Táta si na rozdíl od strejdy už moc užívat nemohl. Musel se starat nejen o rodinu se dvěma dětmi, ale také pomáhat svým rodičům, dědovi Štěpánovi s babičkou, které po válce přesvědčil, aby prodali prosperující truhlářství ve Vídni a přestěhovali se na výzvu republiky zpátky do Čech.

Strejda Zdeněk se starat nemusel. Když, tak jen proto, aby měl v čem pořádném jezdit a vždycky do čeho píchnout. Jeho oblíbeným příslovím bylo, že „nic na světě není věčně, ani láska k jedné slečně!“ Protože jsme měli velký byt, nastěhoval se k nám a táta skřípal zubama. Jenže co mohl proti mamince, která říkala, že je to přece rodina, její bratr…

Kromě střídaných slečen miloval strejda Zdeněk bezmezně i mě. Byly mi tři, byl jsem asi roztomilý prcek, a tak se ve mně viděl, zrovna jako já v něm. Naučil mě chytlavou neslušnou básničku „Na vysoké hoře v Tibetu škrábal se pardálek na hřbetu. A když mu nožičky ujely, škrábal se pardálek v …na zádech“. Rýmovala se, jen když naši nebyli v doslechu. A vozil mě v amilcaru.

Grand Sport Amilcar byl závoďák s vosím zadkem. Úžasný vůz z trojlístku slavných francouzských značek Amilcar, Senéchal a Salmson, který měl drátová kola, vpředu štíhlý vysoký chladič a tak úzkou karoserii, že se do ní dva vedle sebe nevešli. Spolujezdec proto musel sedět ve výkroji, posunutý o kousek za řidiče, oba měli lokty ven. V těsně poválečném Liberci to byl auťák, který se nedal přehlédnout, a byl, musel být, předmětem sžíravé závisti kdekdo. Zvlášť když skoro všechno, co se po ulicích pohybovalo, byly staré předválečné kraksny. Hranaté tatry a piccoly, nebo víc či míň otlučené vraky po wehrmachtu. Benzín byl jen na poukázky, náhradní díly žádné, a všichni jezdili na zoufale oježděných gumách, každé kolo jiné. To strejda, který každý měsíc lítal služebně pro součástky do Švýcar k Saurerům a nikdy nás nezapomněl obdarovat extrovní čokoládou, si dovolil přivézt na amilcara zbrusu nové pneumatiky. A když už, tak rovnou „elitky“ s bílými boky!

Hned potom někde sehnal popruhy. Textilní, takové, co čalouníci dávali do křesel a gaučů, aby držely gaučová péra pod čalounem ve fazóně. Udělal z nich na to kousek dozadu posunuté sedadlo spolujezdce pás s přezkou z anglického padáku, aby mě, v mých třech a půl letech, za jízdy neztratil. Tak jsem v amilcaru mohl poprvé zažít vítr v rozfoukaných, tehdy ještě hodně dětských, vláscích…

O něco později táta se Zdeňkem koupili, na mámino přání společně, chatu na Bedřichově. Táta s vidinou, že tam bude vozit rodinu na dovolené, a strejda s tím, že tam bude vozit slečny. Takže my tam jezdili jednou v zimě a jednou v létě, kdy obvykle dovolená propršela, zatímco strejda Zdeněk, kterému bylo fuk, jestli přitom prší nebo ne, každý týden dvakrát. A když zrovna měl slečny dvě, i víckrát.

Protože v Jizerkách kolem Bedřichova byly horské silničky plné zatáček, užíval si tam nejen se slečnami, ale i s amilcarem. Až jednou, to jel naštěstí sám, se kousek pod Královkou potkal s autobusem v místě, kde byla silnice pro dva úzká. A zatímco pravým předním kolem urazil patník, levou křídlovou maticí rozpáral autobusu bok. Když v mračnu prachu náraz ztichnul, zjistil strejda, že má v rukou dřevěný kruh volantu, utržený ze zohýbaných příček, a na prsou opřených o volantovou tyč mu začíná natékat obrovská fialová modřina.

O rok později, když u nás už nebydlel a jen mi občas přinesl dárek, nebo přišel na nedělní oběd, jsem byl zvědavý, co je s amilcarem. Řekl mi tenkrát, že při té bouračce zažil pocit motýla těsně před napíchnutím na špendlík, a tak amilcara prodal. Že ale koupil sice už ne tak závodní, zato elegantní čtyřdveřovou olympii. A pak spiklenecky a potichu dodal, že příští týden pojede do Staré Boleslavi. Když mě máma pustí s ním, nechá mě řídit!

Olympia byla krásný auťák od firmy Opel. Patnáctistovka pokládaná za horkou novinku roku 1939, která jezdila jak čert, a přitom měla malou spotřebu. Kam se na ni hrabaly první tudory ze škodovky! Měkoučce pérovala a na zaobleném předku měla úzkou svislou trojúhelníkovou vlaječku v československých barvách, kterou si tam strejda přidělal spolu s ohromnou mlhovkou Notek doprostřed nárazníku. Máma mě pustila, a tak jsme jeli k dědečkovi Herejkovi. To byl strejdův a mámin tatínek a byl řídícím učitelem ve výslužbě. Nic si z toho nepamatuji, protože mě tehdy zajímalo jediné – jestli mě strejda nechá řídit, jak před týdnem řekl. Když jsme měli návštěvu u dědečka za sebou a vyrazili na zpáteční cestu, konečně jsem se dočkal. Za Boleslaví, v lese na rovině „U čtyřech kamenů“ jsme zastavili, Zdeněk si mě posadil na klín a řekl „tak jeď!“

Neuvěřitelný pocit! Poprvé jsem držel živý volant!

Na šoférském sedadle jsem předtím seděl mockrát a taky, jako každý malý kluk, s mocnou představivostí cloumal volantem. V nákladní fordce pana Hozáka, v žehličce tátova kamaráda houslaře Herclíka, i v ohromné tatře jednoho libereckého taxikáře, která měla nad předním oknem stínidlo z tmavomodrého skla. Jenomže volant stojícího auťáku nic nedělá. Dá se s ním pohnout, silou i trochu kola zatočit, ale odpor, který je cítit v rukou, je mrtvý. Jako když zkoušíte popotáhnout chcíplou kočku.

Ale to, co jsem držel teď, žilo! Jak se strejda Zdeněk rozjel (na pedály šlapal a řadil samozřejmě on), najednou jsem ve volantu začal cítit lehké chvění předních kol a vzápětí pochopil vztah mezi jeho pootočením a okamžitou reakcí, když předek olympie podle mých rukou začal měnit směr. Hned po pár metrech musel strejda zasáhnout a trochu auto srovnat, pak ještě jednou. Ale po prvním kilometru už jsem „to měl v ruce“ a od té chvíle nic, kromě ubíhající silnice před sebou, nevnímal. Projeli jsme Předměřice, pak Benátky nad Jizerou. V Bezděčíně, před Mladou Boleslaví, jsem musel zpátky na sedadlo spolujezdce, ale za Mnichovým Hradištěm už jsem zase mohl za volant. Kde přesně se to stalo, už dávno nevím. Blížili jsme se k nějaké křižovatce, když strejda řekl „Zatočíme doprava…“

Řekl to s předstihem a s klidem, protože už jsme měli za sebou dost kilometrů, které jsem odřídil dobře. Jenže ho nenapadlo, že třiapůlletá hlavička uvažuje jinak a bezprostředněji. Já dostal povel „zatočíme doprava“, a protože ještě před křižovatkou odbočovala prašná cesta do pole (kterou strejda na rozdíl ode mě vůbec nevzal na vědomí), otočil jsem v příslušné chvíli volantem a zahnul. Protože to bylo do pravého úhlu, tak rázně, pro strejdu naprosto nečekaně!

Do prašňačky jsem se trefil, jenže jsme byli moc rychlí a to měkoučké pérování olympie se naráz změnilo z přednosti ve fatální nedostatek. Levé přední kolo se zamáčklo dovnitř blatníku, předek se zhoupnul a naklonil, a už jsme šli přes střechu! Detaily si nepamatuji, jen že jsme po čtyřech lezli po čalounění stropu ven. Nebylo nám nic a nebylo nic ani olympii, která se převrátila do přívětivě měkké oranice. Když jsme za pomoci osádky prvního kolemjedoucího auťáku (strejda jen ukázal prstem „pst!“ – abych nevykecal, jak to bylo) otočili auto zpět na kola, neměla na sobě kromě upadlého zrcátka ani škrábnutí a na třetí zmáčknutí startéru ochotně chytla.

Že to „pst!“ platí i pro doma, jsem vnitřně věděl. Zrovna jako to, že za to můžu já. Ale Zdeněk, když mě vracel do rodičovské péče, mě (i sebe) uklidnil, že to byl prima výlet. A že pojede příští týden služebním minorem pro součástky do Prahy. Tak jestli budu chtít…

Koloběžka

Bylo mi tři a skoro půl, když jsem na Vánoce 1947 dostal koloběžku. Předcházela tomu podvečerní procházka za ruku s tátou. Šli jsme zasněženým Libercem dolů k přehradě a pak po délce podle ní, kde jsme koukali do rozzářených oken vilek s probleskujícími ustrojenými stromečky, prošlapávali se závějemi a já zvědavě zkoumal všechna stavidla na potůčkách a strouhách, co ze strany z kopce do přehrady přitékaly. Teď byla zamrzlá a pokrytá strupatým ledem, ale mě zajímaly především dvojice ozubených tyčí, na kterých byla stavidla zavěšená, a kliky a zubatá kola převodů, kterými se to dalo zvedat.

K večeři byly řízky, které jsem moc rád neměl. Maso, co máma sháněla na lístky, moc libové nebylo. Když jsem kousnul do tlustého, zvedl se mi vždycky žaludek, až jsem občas vrátil do talíře i to, co už předtím bylo vevnitř. To bývalo facek! Ale tentokrát večeře proběhla dobře, máma měla řízek pro mě označený párátkem, tak už jsem se mohl s o rok mladší sestrou těšit, až zazní zvonek.

Koloběžku jsem nečekal, byla velkým překvapením. O to větším, že to žádná obyčejná koloběžka nebyla. Pod tátou zapálenými prskavkami přede mnou stál Brough-Superior všech koloběžek na světě!

Nikdy jsem, ani spoustu let potom, takovou neviděl. Tmavě zelený zázrak s dvojitým rámem, oběma koly odpérovanými chromovanými pružinami a matně hliníkovou stupačkou z leteckého plechu, vzadu s brzdou!

Nevím, jak moc to byla akce táty. Vždycky se snažil, aby moje dárky byly úžasné a dle přání mé duše, ale tehdy se v tom angažoval určitě i strejda Zdeněk. Byly dva roky po válce a v hračkářstvích byly k vidění koloběžky většinou dřevěné, kovové jen zřídka. Protože stejnou jsem nikdy nepotkal, je možné, že ten zázrak tajně přivezl ze Švýcar, když tam byl pro součástky. Přinejmenším ale koloběžku ještě vylepšil. Ukázal mi, jak v podniku nechal soustružníka udělat po stranách koleček ložiska, takže můj brough jezdil na švýcarských kuličkových a úžasně lehce.

Liberecké zimy jsem odmalička miloval. Na naší velké, po kolena a někdy i víc zasněžené zahradě se dalo koulovat se sousedními kluky, stavět obří sněhuláky, nedobytné bunkry i iglú (a otravovat mámu, že v něm budu spát), i se mohlo z kopečka jezdit na lyžičkách s bačkorovým vázáním. Tentokrát jsem si ale toužebně přál, aby už zítra, až se probudím, sníh nebyl a já mohl koloběžku vyzkoušet Klášterní ulicí dolů. Pustit ji z kopce, co pojede!!!

Šlapací auto jsem nikdy neměl. Ne, že bych ho nevyzkoušel, ve Staré Boleslavi u dědečka Herejka dostal tu samou zimu Jirka Jurčičků šlapací aerovku. Krásnou, tmavě červenou s rozsvěcovacími reflektory a houkací trumpetkou. Dokonce i se sklem před volantem! Byla celá z plechu, a když mi ji Jirka v létě půjčil, pro dětské nohy hrozně těžká! Před dědečkovou vilkou byl park s voňavými lípami a pískovými cestičkami. Nám připadal jak okruh pro závody aut a motocyklů, co se jezdily skoro v každém městě, tady okruh pro auta šlapací a koloběžky. Na té mojí jsem na nich byl král (i když už s pár silničními lišeji), ale rozjet Jirkovu šlapací aerovku byl naddětský výkon. A když jsem zjistil, že zabírá jen jedno zadní kolečko, tak jsem mu ten zázrak vrátil a předvedl mu demonstrativně rychlé kolečko na mé odpérované koloběžce.

Asi už tady se začal formovat můj pohled na svět. Auťáky jsem měl taky rád, to ano. Zvlášť ty se sportovním charakterem (a nejlíp šestiválcem pod kapotou), ale co byly proti motocyklům!

V mých pěti letech, zase o prázdninách ve Staré Boleslavi, vytáhl dědeček z kůlničky dámské kolo, že mě na něm naučí. Už jsem se na kolo třásl a nemohl se dočkat o rok dřív, ale máma řekla, že jsem ještě malý. Přesvědčila dědečka, že nestačím na pedály, tak musel kolo uklidit zpátky. Ale v šesti už se od ní umluvit nedal – pomohl mi do pedálů, řekl, ať šlapu, a lehce mě postrčil – a já uměl jezdit na kole! Jakýpak učení, rovnováhu jsem přece měl dávno z koloběžky. Nestačil jsem akorát na sedlo. Kolo bylo po babičce, která na něm nejezdila, protože za války vjela Němcům pod náklaďák a přišla o ruku. Protože kolo bylo pro dospělé, sedlo níž nešlo, i když to dědeček zkoušel. Tak jsem léto v šesti projezdil stoje ve šlapkách.

Byla to nádherná doba, kdy mohl kluk jako já vytlačit kolo z branky, za sebou ji nohou zavřít a až do oběda objíždět cestičky v parku s kouskem klacku v drátech, aby to drnkalo jako motor. Nebo jet s partou stejně starých kluků k písečáku u lesa, nebo dokonce až k trati, kde jsme dávali ucho na koleje a poslouchali, jestli už jede vlak. Nikdo o nás neměl starost, neokřikoval nás, ani na nás nedohlížel…

V sedmi už jsem na dámské kolo koukal spatra a z dědečkovy kůlničky vytáhnul béžového ogara po strejdovi Zdeňkovi. To bylo kolo polozávodní, s beranama, ráfkovýma brzdama a vzadu s cvrčkem! Dědeček ho neměl rád pro ta řídítka a brzdy. Jako vážený pan řídící učitel ve výslužbě měl superbalonového premiéra, nejluxusnější model v tmavomodrém a černém smaltu s barevnými šípy, na červených „Baťa pláštích“, a s chromovanými blatníky s laplemi. Ale především: s brzdou zaručeně spolehlivou, protišlapací, nejlepší známky F&S Torpedo!

Ogar-Ahoj se mi líbil a prázdniny ve Staré Boleslavi v jeho sedle byly úžasné. Ale hned potom, doma v Liberci, jsem přišel na to, že kolo je slepá ulička. U Komárků, v rodině mého spolužáka od první třídy, měli kol plný barák. Táta Komárek byl velký cyklista a fanda, paní taky, před válkou sjezdili svět na anglickém tandemu SUN, ale po Liberci jsem je nikdy na kole jet neviděl. Kromě rovné Husovky, na níž býval start i cíl Libereckého motocyklového okruhu, byla přece každá ulice buď z kopce, anebo do kopce, většinou pořádného. Tak zatímco nadšení pro kolo vyprchávalo, má úžasná koloběžka od strejdy Zdeňka přetrvávala. Přišel jsem na to, že po Liberci byla nejrychlejším dopravním prostředkem. S kopce letem (uměl jsem jezdit i bez držení), nahoru lehkým krokem nebo klusem vedle. A ač mě leckdo měl za blázna, jezdil jsem na ní ještě i v šestnácti a ta strejdova kuličková ložiska za celou tu dobu nikdy nepotřebovala ani vyměnit, dokonce ani namazat!

Průkopníci to nikdy nemají lehké. Dneska jezdí na koloběžce kdekdo a nikomu to nenormální nepřipadá. Měl jsem pár desetiletí vydržet a teď mohl být „in“…

Vůně klihu a hoblovaček

Děda Štěpán byl truhlář. Byl nejmíň o hlavu větší než táta, mnohem ramenatější a s rukama jak obrovské čtverhranné lopaty. Měl prosperující truhlářství ve Vídni, v dvaadvacátém okrese, v neděli chodil hrát s partou českých muzikantů do výletní restaurace v sadech za městem, kde Vídeňáci o nedělním odpoledni korzovali a popíjeli pivo. Foukal na tubu a basbombardón, nástroje obrovské a tlusté, které by k postavě mého táty byly moc velké. K dědovi se ale hodily akorát.

Táta, tehdy malý kluk, chodil do rakouské školy a naučil se německy stejně jako česky. Když vyrostl, tak na rozdíl od dědy, který šel na zkušenou z Klatov do Vídně, vyrazil táta z Vídně do Čech. Do Prahy. Děda mu odmala říkával, že muzika uživí vždycky, absolvoval proto houslovou konzervatoř a pak i učitelský ústav. V Čechách se oženil, udělal si mě a o rok později ještě moji sestru, a když skončila válka, už se do Vídně nechtěl vracet. Přemluvil dědu, že republika volá, aby se všichni z ciziny vrátili domů. A Beneš že taky chce, aby se osídlilo pohraničí po odsunutých Němcích, tak se budeme stěhovat do Liberce.

Děda se dal ukecat. Truhlářství ve Vídni prodal a z českého tovaryše, z něhož se zamlada stal Rakušákem, se znovu stal Čechem. V Liberci, dole u Nisy, kde se říkalo „Na bídě“, si koupil od Fondu národní obnovy jinou truhlářskou dílnu. Hned vedle, jen přes travnatý dvůr a plot s brankou, byla dvoupatrová nájemní vila, kde v prvním patře, vlastně spíš jen v takovém zvýšeném přízemí, měli pronajatý byt. Už si jen pamatuji, že babička byla maličká a ze všech stran kulatá. Do zaměstnání nechodila od chvíle, kdy si ji děda ve Vídni vzal. Její prací bylo starat se o domácnost, a když se jim narodil můj táta, starat se i o něho. Uměla vařit, a to opravdu dobře! Dělala nedělní knedlíčkové polívky s neuvěřitelně jemnýma, dlouhýma vláskovýma nudličkama, které strouhala z mnohokrát překládaného bloku těžkého těsta. Vždycky jsem koukal, jak to poskládané těsto krájela přes vypouklé obloučky nehtů širokým ostrým nožem, a pak nakrájené nudle nechávala sušit do zásoby. Ten nůž byl opravdu děsně ostrý, dědou na olejem smáčeném kameni obtažený, ale neřízla se nikdy.

Z jejich bytu pamatuji tmavé bicí hodiny, za jejichž sklem probleskoval pod zdobeným ciferníkem mosazný stroj. Především se mi ale vybavuje na těžkém prádelníku v ložnici ležící zlatá a lesknoucí se ohromná tuba. Dechový nástroj vypadající jak krátký tlustý rovný had s kulatými mosaznými tlačítky.

Od nás, bydleli jsme za nemocnicí proti klášteru, to dolů Na bídu bylo dětskýma nohama asi dvacet minut. Do dílny se chodilo přes travnatý dvůr, kde ovšem neměla tráva moc šancí, protože zahrádka dědu zajímala jen proto, aby měl kde srovnat štosy prken. Mezi nimi byly škvíry, kudy se dalo koukat, protože prkna se prokládala tenkými latěmi, aby dřevo prosychalo. Čas od času se štosy musely přerovnávat a prkna obracet, aby schla stejnoměrně a nekroutila se. Ze zahrádky se vešlo do chodbičky, doprava vedly dveře do strojovny, doleva do dílny. Tam mě táta bral už od čtyř a mně se to líbilo.

V Liberci byly tuhé zimy. Spousty sněhu a všude do vysoka vyhrnuté závěje mezi propluhovanou ulicí a ručně proházenými a umetenými chodníky. Při přecházení, pokud tam po nočním sněžení ještě nebylo prošlápnuto, se musel nahrnutý i navrch nasněžený sníh přelézat. Když jsem to všechno v provlhlých poválečných botičkách zdolal a mohl sundat pletené palčáky (na nesnášené potupné šňůrce skrz rukávy), dýchlo na mě z přítmí dílny teplo. Pak se ozvalo dědovo vlídné „zavři za sebou!“… a hned nato mi do nosu zavoněla vůně klihu a někdy i čerstvě říznutého dřeva. Vprostřed dílny stála velká železná kamna, která měla na plátech tři plechové nádoby. Dvě měděné, v těch se neustále ohříval tmavý a světlý klíh. Nahoře měly dokola napatlaný tlustý okraj a čouhaly z nich tenké laťky, kterými se klíh míchal, nanášel a rozmazával. V třetí, pocínované, se hřála voda. Nad tím nahoře byly kovové šteláže, kde mi děda hned po příchodu věšel mokré rukavice. Sem se dávala nahřívat prkna a latě před klížením.

„Dřevo nestačí klihem natřít a dát k sobě! Nejdřív ho musíš nechat prohřát, aby se do něj klíh vsáknul, teprve pak to stáhnout svěrkami. Klíh pak drží tak, že se dřevo spíš vyštípne, než by povolilo slepení!“ vštěpoval mi odmala a já si to pamatoval.

Vedle kamen byl koš na měkké špalíky a odřezky, kterými se topilo. Tvrdé špalíky se házely do velkého papírového pytle pro pana Hozáka. Pan Hozák byl autodopravce, který měl nákladní fordku na dřevoplyn, těmi špalíky v něm topil. Táta s dědou s ním kamarádili, tak mi to aspoň čtyřletýma očima připadalo, a špalíky ho zásobovali. On zas, když potřebovali, s tím náklaďákem přijel a jelo se pro prkna. Na to jsem se těšil, protože mě brali s sebou. Svezení jakýmkoliv automobilem byl vrchol všech mých tužeb.

Když byla zima taková, že kamna celou dílnu nevyhřála, ládoval děda ještě piliňáky. Byla to kulatá, zvenku rezavá plechová kamínka, kterým sundal vrchní víko, doprostřed postavil dřevěný kůl a kolem něj sypal a upěchovával piliny. Byl to obřad. Dobře nacpané a udusané piliňáky pak žhnuly a dávaly teplo až do pozdního odpoledne.

V dílně byly tři hoblice, těžké pracovní ponky z masivního dřeva. Měly dva svěráky, na boku a čele, stahované dřevěnými šrouby, nahoře zasunovací železné pakny k upnutí materiálu na ploše. Já se hrnul vždycky rovnou k ponku vpravo, kde stály dva vedle sebe. Na jednom občas něco dělal táta, já se šťoural na obou. Děda (zákazníci mu vždycky říkali „pane mistr“) měl svůj mistrovský ponk na protější straně dílny u okna, kde měl výhled do dvora a k vile.

Nad ponky byly pověšené dřevěné nástěnné skříně s nářadím. Všechny byly stejné, s hlubokými, do strany otevíranými dvířky na háček. Uvnitř byly vyskládané hoblíky, úzké římsováky a na výšku těžký dlouhý macek. V každé byl taky kolovrátek, vrtáky, sada pilníků a rašplí na dřevo, v dvířkách zastrkaná dláta a šroubováky. Jen některé nářadí měl děda uložené extra, na to mu nesměl sáhnout ani táta. Třebas americký patentní hoblík z tmavě červeného dřeva, tvarovaný tak, že „padl do ruky sám“. Vespod měl podrážku ze dřeva tvrdého a klouzavého, skoro černého, a zatímco nůž s příložkou se u obyčejných hoblíků pracně a zdlouhavě nastavoval střídavým poklepem kladiva (a muselo se to umět), u tohohle se stavěl ručním kolečkem s jemnou závitovou regulací.

Amerika, to musela být země! Aspoň pro mě, kluka okouzleného technikou! Když napadlo sněhu mimořádně, vyjížděl do hlavních ulic Liberce a pak na silnice do Jizerek šestikolový ohromný náklaďák značky White USA s tak velkým šípovým pluhem, že stojedenáctka tatra se vedle něj zdála poloviční. V létě, každé ráno kromě soboty a neděle, práskal kolem nás strmou Klášterní ulicí nahoru americký indian tak, že jsem žádnou jinou motorku do toho kopce stejně rychle jet nikdy neviděl.

Dokonce i šroubovák měl děda úžasný, americký – fascinovalo mě, že stačilo zapumpovat a točil se sám! Fíglem bylo vřeteno se dvěma vyfrézovanými překříženými spirálami. Přepnutím doprava zašroubovával, doleva vyšroubovával. Když to chtělo cit a šroubovat s ním jako s normálním šroubovákem, dal se zablokovat. Jak to fungovalo, bylo mi jasné hned. A děda, když viděl, že jsem pochopil, odněkud vykouzlil ještě jeden, úplně nový, ještě mastný od konzervačního olejíčku, a položil ho na „můj“ ponk. O rok později, když dostal zakázku na sérii nočních stolků a ložnicových skříněk, jsem mu, v mých pěti, už regulérně pomáhal a tímhle americkým vercajkem docela zručně a bez chyb přišroubovával panty a montoval dvířka.

V dědově dílně jsem směl kromě práce na cirkulárce, pásové pile a hoblovce všechno. Že jsem měl prsty samou štěnici, než jsem se naučil kladivem trefovat, že občas tekla i krev, protože dláta i železa do hoblíků byla ostrá? „Nešikovný maso musí pryč!“ byl dědův komentář. Menší škrábnutí zasypával pilinami, větší mi ovinul kapesníkem nebo proužkem hadru a já už zase řezal a přitloukal nebo kusem šmirglu ohlazoval špalíky, ze kterých jsem si pokoušel vyrábět vlastní hračky, samozřejmě auta nebo lokomotivy. Cokoliv, do čeho jsem se pustil, muselo mít kola.

Byly mi čtyři, pak pět a život mi voněl dřevem, klihem a čerstvýma hoblovačkama…

Sportka

Uškemrat tátu, aby mi koupil kolo, dalo práci. Byli jsme pětičlenná rodina a on vydělával v té době sám. Sice už nehrál flamendrům do ouška v baru Zlatý lev, vzal jistější angažmá prvního houslisty v liberecké opeře, ale víc peněz to neznamenalo. Ani jako muzikant v divadelním orchestru žádný extra plat neměl. Máma nepracovala. Kvůli už nepočítaně pořízenému bráškovi, kterému zatím nebyly ani dva, musela být doma, tak chvíli trvalo, než táta usoudil, že to nějak zvládne, a začali jsme spolu kolo chodit vyhlížet.

V Liberci se jízdní kola prodávala v Pražské, skoro až dole, jen kousek nad Gottwaldovým náměstím. Byl to obchod v řadové zástavbě velkých domů hlavní třídy a ve výkladu měl naaranžováno vždycky to nejatraktivnější – vpředu esku Sport, pak dva výbavou a cenou lehce se lišící favority a nad tím vším, zavěšeného výrazně výš, favouše toho nejlepšího! Ef jedničku superzávoďák se čtyřkolečkem! Jen jednou, tuším rok poté, co jsme koupili kolo moje, vystřídala ho nakrátko novinka: Favorit Tourist s ošklivě vysokýma řídítkama, pákovým dvoupřevodníkem s extrémně malým tácem do kopců a šedými plachtovinovými brašnami po stranách úzkého nosiče.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Benzín už nevoní, ale já to ještě stihnul….
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.