Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Aleš Novotný

Šepot v bouři

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8281. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky Martina Charvátová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2021
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2021
Text © Aleš Novotný, 2021

ISBN 978-80-271-4585-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4584-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3438-0 (print)

Věnováno kamarádovi
Vojtovi Ptačovskému

Nikdy nezapomenu

A jak vlastně zapomenout
na někoho nezapomenutelného?

PROLOG

Když jsi umřela, měla jsi zmizet. Úplně se vytratit. Vyhasnout jako zapálená svíčka ponechaná v prázdný temný místnosti.

Ale to se nestalo. Nějaká tvá část se tu zachytila, tady, na pozemským světě, respektive v mým zorným poli, někde mezi zoufalstvím a nadějí.

Nevím proč. Přece jsi zemřela. Probrečel jsem celej pohřeb, od „sešli jsme se“ po „odpočívej v pokoji“, fňukal jsem jako malá tříletá holka, co špatně došlápla a vymknula si kotník, skoro hystericky, vycházely ze mě neartikulovaný skřeky přicházející z odlehlejch a osamělejch míst, až to vzbuzovalo nelibou pozornost.

Můj život se svinul do mušle a nastaly u mě okamžiky, kdy jsem se snažil předstírat, že se nenacházím ve vlastním životě, přál jsem si bejt neviditelnej, nenalezitelnej, prostě pryč. A až znepokojivě jsem se sblížil se smutkem. Musel jsem odtud vypadnout. Někam, kde se neodehrál celej náš bouřlivej příběh, kde do mě nebudou narážet všechny ty bolestný a živý vzpomínky, jimž jsem nedokázal vzdorovat. A tak jsem se s mámou odstěhoval z vesničky do anonymního města, kde mě měl čekat příslib spásy, novej, nekontaminovanej prostor, kterej nebyl ničím poznamenanej.

Snažil jsem se na tebe nemyslet, což byl jen jinej způsob, jak na tebe myslet takřka nepřetržitě. Všechny ty nespolehlivý výjevy s rozmazanými okraji mi předhazovaly jen tebe, Evelin, pronásledovaly mě jako přízraky, dožadovaly se mojí pozornosti, skákaly mi do periferního vidění a uzurpovaly si tolik času a úsilí, že jsem prakticky nedokázal dumat o ničem jiným. Připadal jsem si jako panenka vúdú, do který někdo ustavičně zabodává jehlu. Přitom jsem jaktěživ nebyl zarytej nostalgik, nikdy dřív jsem se nezaobíral pozlátkem minulosti.

Poprvý jsem tě spatřil u přechodu pro chodce. Stála jsi tam s pohledem upřeným na semafor, v modrejch šatech v barvě pomněnek, ne smutná, ne veselá, tvůj výraz nic neprozrazoval, netečný oči, sevřený rty; vlasy, o který jsi přece přišla kdysi dávno, ti vlály kolem uší. Jako bys vyskočila z mýho srdce.

Evelin?

Trhl jsem sebou, jako bych dostal elektrickej výboj, zaškobrtnul mi pulz a splašil se mi dech.

Evelin???

Trvalo mi pár sekund, než jsem si uvědomil, že nejsi – ne, že nemůžeš bejt – skutečná, že jsi jen přelud, chiméra, fata morgána. Přesto jsem z tebe nemohl spustit zrak do doby, než mě z téměř apatickýho civění vytrhl zvuk klaksonu, kterej se rozlehl ulicí jako varovnej signál. Zmizela jsi, jako by tě ten hluk zaplašil někam do temnot.

A jen o pár dnů později ses objevila znovu: u mě v pokoji, když jsem popíjel (což jsem od tvý smrti dělával často – byl to jedinej způsob, jak nebejt střízlivej, takže jsem se s tím vždycky popasoval tím jediným možným způsobem). Uvelebila ses na parapetu a dívala se oknem na ušmudlaný město, opět bez výrazu a mlčky. A já se nepohnul, jako bys byla vystrašená laň, kterou by sebemenší pohyb polekal.

Evelin.

Tak moc jsem chtěl vstát z postele, přejít k tobě a dotknout se tě. Celý hodiny jsem na tebe zíral, tiše plakal a nakonec neklidně usnul. Když jsem se probudil, byla jsi tatam.

Začala ses mi zjevovat s anomální pravidelností; v parku na lavičce vedle hrajících si škvrňat, v obchoďáku mezi regály s nízkotučnými jogurty nebo na modrobílých kachličkách v koupelně, když jsem napouštěl vanu. Jednou jsem se dokonce zhulil poměrně kvalitní trávou a usmíval se na tebe celý věky ze vzdálenejch hlubin tunelu rozkoše.

A neříká se snad, že láska může bejt receptem na šílenství?

Pochopil jsem, že existuješ jenom v mojí hlavě, v mým mozku musel existovat kousek, kterej se nesmířil s tím, co se stalo, zarytej střípek mý duše nedokázal říct to poslední sbohem, nemohl tě nechat jít a žít bez tebe; bylas jako imaginární kamarád, jehož si děti občas vybájí, když se cítí osaměle. Tolik jsem tě miloval, Evelin. Vstoupila jsi do mýho světa, náhle a bez varování, ale pak si z něj zase vyšla ven. A to mě učinilo nejnešťastnějším člověkem pod sluncem. Musel jsem uchránit něco, cokoliv, co by mi pomohlo nezapomenout, co by uchovalo tvou přítomnost v mým životě, nemohl jsem dovolit – a taky jsem to nechtěl –, aby ses vytratila do ticha a tmy, protože tam tě nemůžu vidět ani slyšet. Musel jsem tě udržet tady, někde poblíž, kde na tebe uvidím, i když to není stejný jako předtím; nemůžeš se smát, mluvit, plakat nebo cokoliv, co jsem na tobě tolik zbožňoval. Zbyly mi jen němý rty a mrtvej pohled, ale pořád to bylo víc než nic. Přimkl jsem se k tomu hologramu, co mě navštěvoval, s umíněností, s níž se upínáme pouze k tomu, co nás mučí.

Takhle se mi vymstila touha bejt milován.

Ach, Evelin. Co když jednou zmizíš úplně? A nikdy se už nezjevíš?

Co pak?

ČÁST PRVNÍ

TO,
CO ZMIZÍ

[ 1 ]

Sledoval jsem tu dvojici několik minut. On ustavičně gestikuloval. Ona se smála, nahlas a nespoutaně, ale ne tak, jak jsi to uměla ty. Nikdo nedokázal ze svý bránice vyrazit takovej bezuzdnej smích jako ty. Přesto mi neunikla jistá podobnost, jako by tušila, že sem dneska přijdu a budu ji okukovat; jasně, určitě si ten úsměv, co jí tak bezelstně pohrával na tváři, nacvičovala doma před zrcadlem, jen abych z ní nespustil oči; za tuhle stupidní myšlenku jsem si dal pomyslnej pohlavek, ale občas mi mysl nedopatřením sjede k naprostým absurditám.

Seděli u malýho kulatýho stolku, co se viklal jako vykotlanej zub, přistrčenýho k ošoupaný zdi naproti smrdutým záchodkům, ale zjevně jim to absolutně nevadilo; zahledění jeden do druhýho s růžovýma brejlema na nosech, přitahováni jako dva opačný póly magnetu. Vyzařovalo to z jejich tváří, ta ještě ničím nepošlapaná zamilovanost, krásná jako západ slunce, žádný nastřádaný starosti nebo hádky, jenom čistá, neposkvrněná iluze, která se dřív či později musí ušpinit a zamazat, časem, ne teď, teďka je ten cit teprve u zrodu, kdy v něm figurují komplimenty, nevinný, až skoro stydlivý dotyky, letmý pousmání, džentlmenský držení dveří a tucet rudejch růží.

Ona je ti trochu podobná, stejný blonďatý mikádo, rovně zastřižený těsně nad klíčními kostmi, lehce kadeřavý jako vlny v mořským příboji, i barva očí sedí, dokonce i plný rty. Jako fakt? Nevěřím na náhody, ale musel jsem se krotit, abych ji neoslovil a nezeptal se jí na jméno. Tolik mě zaujala. S pohledem přibitým na jejím obličeji jsem směle usrkoval čtvrtý pivo.

Oknem dovnitř nahlížel zakaboněnej večer. Co nevidět se rozprší, popelavej déšť bude bubnovat svůj naučenej rytmus, svou tajnou Morseovu abecedu na sklo, ťuk, ťuk, ťuk, jako metronom, takový průhledný maličký zkazky z nebes, ve kterejch nikdo neumí číst.

Vyprázdnil jsem orosenou sklenici, zrovna když on ostýchavě natáhl ruku přes stůl, aby se jí mohl dotknout, ona mírně zrudla, ale vložila svý dlouhý prsty do jeho dlaně. Úplně jsem vnímal ty vibrace, co kolem nich tančily valčík, neviditelný, a přesto nepřehlédnutelný; zavedly mě do vzpomínek, kterejch jsem se chtěl vyvarovat. Výhled mi zamlžily drobný slzy, který jsem zamáčkl. Ne teď, ne tady. Špatnej čas i místo. Naznačil jsem servírce prázdným půllitrem, že přišel čas na pátý pivko, což na její tváři vyčarovalo nerudnej výraz. Jistojistě by mě odtud nerada vykazovala ve stavu, kdy se svět houpe jako na lodní přídi jak minule.

Přinesla ho, přičemž do mě zasekla varovnej pohled typu „nepřeháněj to“. Jaký že je univerzální gesto pro „nestarej se“? Vždycky jsem vypil víc, než bylo záhodno, a dnešek patřil k těm občasným večerům, kdy jsem chtěl smazat minulost a zapomenout, kým jsem. Navíc jsem musel v poslední době v tom zpustlým bytě bez špetky vkusu ve druhým patře toho krabicovýho paneláku poslouchat matčiny vytáčky a kritiky, který se u ní s nárůstem věku zhoršovaly. Nepotřebuju, aby mě k tomu všemu ještě komandovala servírka.

On se omluvil, že si odskočí, ona zůstala sama. Měl bych za ní jít a oslovit ji? Komu to ublíží?

Aniž bych o svým počinu nějak valně zapřemejšlel, těžkopádně jsem se postavil a potácivým krokem nezkušenýho provazochodce jsem k ní zamířil.

„Ahoj, nerad ruším, ale musím se zeptat…,“ zněl jsem uboze, skoro směšně, jako vandrák, co žebrá někde na ulici bůra. Pokusil jsem se zatvářit přívětivě, ale dech nasáklej chlastem a zkalený oči tomu moc nepomáhaly.

„Víte, s někým tu jsem…,“ pronesla nejistě.

„To je v pohodě, nechci rušit, o nic nejde, jen mě zajímalo…“

„Kdo to je?“ zazněl zleva hlas, jehož tón se mi ani za mák nezamlouval.

„Nevím, přišel sem a prý se mě chce na něco zeptat,“ opáčila.

„Hele, kámo, dej si vodchod,“ řekl mi, ne odměřeně nebo hrubě, nemohl před slečnou působit jako agresor, vyznělo to skoro, jako by prosil. Rysy jeho obličeje však přešly v rychlým sledu od udivení přes znechucení až k hněvu tak, že na okamžik vypadal nelidsky, jako ghúl z pohádek. Byl svalnatej a testosteronem přímo kypěl.

„Jen jsem se chtěl na něco zeptat, nic víc, jasný?“

„Slušně tě žádám, abys nás nechal na pokoji.“

To mě popudilo, jako bych snad narušoval tu jejich panensky čistou idylku jako nějakej vetřelec.

„Poslyš, nepleť se do toho, jen jsem se chtěl…“

„Okamžitě odejdi, nebo ti pomůžu.“ Hlas získal na neoblomnosti. V jeho tváři něco ztvrdlo, jako by se jeho svaly měnily v kosti.

Ušklíbl jsem se a strčil do něj. „Uklidni se, doprdele, jen jsem se…“

Než jsem se nadál, dost surově mě popadl a táhl ke dveřím, veškerý osazenstvo s neandrtálskými ksichty nás bedlivě pozorovalo jako sedmý dějství Shakespearova Othella. Mohl jsem se mu vzpírat, vytrhnout se nebo dělat kravál, ale z nějakýho důvodu mě opustil všechen vzdor. Otevřel dveře a vystrčil mě z nich na ulici s rázným: „Padej vocaď.“ Vrátil se dovnitř, míjel se se servírkou, která vylezla ven s účtem a s radou, ať jdu radši domů a vyspím se z toho.

Asi myslela z tý opice, ale já bych se nejraději vyspal z tvý smrti, Evelin.

[ 2 ]

Než jsem dorazil se svým mrákotným stavem do skličujícího bytu, provrávoral jsem se labyrintem nevzhlednejch úzkejch uliček a zastavil jsem se v jednom opuštěným parku, abych si dopřál cigaretu před spaním. Po nočním nebi se už převalovaly černý, hustý mraky a schylovalo se ke květnový průtrži. Doufal jsem, že než se spustí, už budu chrnět ve svým pelechu.

Došlo mi, že moje pátý pivo zůstalo netknutý na stole v hospodě. Zapálil jsem si. Žhavej konec žvára škrábal do tmy, a zatímco jsem v klidu pokuřoval, za což bys mě určitě pokárala, nepřítomně jsem upíral pohled před sebe jako zhypnotizovanej. Ani nevím na co. Jestli na nefunkční semafor, autobusovou zastávku, osamělou houpačku, jejíž sedačka vypadala jako dětská kresba úsměvu nebo na tvou tvář. Všechno mi to splývalo v jeden nesourodej mazanec. Kolik že je to let? Sedm, že? Je to vůbec možný? Aby čas tak kvapil, bez ostychu chvátal kupředu jako dostihovej kůň do vytouženýho cíle, den za dnem, měsíc za měsícem, rok za rokem. A přesto mě dnešek dráždil svou vleklostí. Všechno, co jsem se kdy naučil, mi říká, abys zmizela z mý hlavy, a všechno, co si přeju, mě naopak ponouká k tomu, abys z ní nikdy neodešla, aby tvůj obličej zůstal zarámovanej viset v chodbách mý mysli. Ale neměly by přece jen vzpomínky zůstat v minulosti a nevydávat se narušovat přítomnost?

Ach Bože, tolik jsem miloval, jak jsi vyslovovala mý jméno, znělo trochu jinak, nevšedně, nezašle, neobyčejně, jako slovo, jež předtím nikdy nikdo nepronesl. Miloval jsem tvoje pohledy; byly jako sled tajemných hieroglyfů, který dokázal rozluštit jen málokdo. Miloval jsem tvý písmo, psaný neohebnými školáckými tahy, který tu a tam ustoupily rozmáchlým dospěláckým kudrlinkám. Miloval jsem, jak jsi při našem milování poznala můj soukromej výraz, jenž oznamoval blížící se vrchol, a zlehka jsi zasténala s téměř neviditelným úsměvem v obličeji. A miloval jsem, jak sis čítávala na posteli v mým teenagerovským pokoji. Sledoval jsem tvůj soustředěnej výraz, jak jsi někdy zlehka nakrčila obočí, jindy se ti zaleskly oči nebo ses tu a tam rozesmála na celý kolo. Vždycky jsi životem proplouvala s očima pevně upřenýma do budoucnosti. Tak proč ses pak žádný nedočkala?

Celou tu dobu se mi do hlavy vracela tatáž vzpomínka, ta a žádná jiná. Ta, díky který na tebe není možný zapomenout, takovou si tě budu pamatovat do svý smrti. Byla jsi moje, moje Evelin, už tehdy jsem si uvědomoval tu hodnotu okamžiku, už tenkrát jsem věděl, že se ta vzpomínka nemůže jen tak vytratit, obraz s takovou divokou sytostí barev a skutečna. Ten výjev byl víc opravdovej, než všechno předtím a všechno potom, ne jako většina upomínek, která putovala do zasutejch zákoutí mozku, kde se ztratila. Vzpomínka, kterou si tolik toužím zasklít a nechat si ji vystavit na poličce.

Byl počátek podzimu, čtvrtýho října, kdy léto před časem zešedivělo, barevný listí se snášelo z téměř holejch větví, oblohu ozvučoval ptačí zpěv, slunce svítilo jen matně, pár mraků se houfovalo po nebeský fresce nad náma. Vzal jsem tě ven, protože jsi to chtěla. Holou pleš jsi skryla pod žlutou pletenou čepici, navlíkla sis tu ošklivou mikinu s ošoupaným mikymauzem a ty příšerný pruhovaný kalhoty. A já si i přesto pomyslel, jak jsi překrásná. Tak proč jsem nic neřekl? Proč jsem ti nepověděl, jak neskutečně ti to sluší? Že jsi jedna z milionu, hezčí než kterákoliv jiná? Protože jsem jen dokázal myslet na to, že se jednou vytratíš z mýho života. Pořád, navzdory svý nemoci, tě obklopovala ta aureola klidu, pevnej průsvitnej kruh jistoty, rty zvlněný do úsměvu, i když ses neusmívala, oči hnědý, kalně a jiskřivě, jako bys ani netušila, že umíráš.

Táhl jsem tě na vozíčku březovou alejí, vzpomínám si, jak ses smála, tak opravdově a nespoutaně a z plna hrdla, až jsi přehlušila ptačí štěbetání. Ponoukalas mě, abych přidal, a já se rozběhl, jak nejrychleji jsem dovedl. Stočila jsi hlavu vzhůru, zírala jsi na to nekonečný nebe a natáhla jsi k němu ruku, ještě, ještě rychleji, nabádala jsi mě a já kvůli tobě napnul všechny síly, čelo orosený, začalo mě píchat v boku, málem jsem vypustil duši, ale stejně jsem nezpomalil, protože sledovat tě, jak se směješ, jak chytáš padající listí do dlaní s takovým zápalem a smyslem pro život, bylo něco, co se mi vyrylo do nitra tak hluboko, že nikdy nebude existovat způsob, jak to vymýtit.

Když jsme zastavili, supěl jsem a předklonil se, abych se pořádně vydýchal. Zaujatě jsi sledovala okolí. Vrány tančily v paprscích bledýho slunce, vítr ohýbal větvoví a v dálce se rozuteklo stádo srn. Nahmatala jsi mou ruku, pevně ji stiskla a pronesla ty nesmrtelný slova: Kéž bych si tohle všechno mohla vzít s sebou, stačilo by mi jen tohle, tahle krátká chvíle, mohla bych si ji přehrávat navěky, slib mi, že na tohle nikdy nezapomeneš, ať se stane cokoliv, že si mě budeš pamatovat takhle, slib mi to, a já ti to slíbil a svůj slib dodržel. V tý době jsem stále doufal, že se stane zázrak, že se přižene na bílým koni a zachrání tě, že spolu budeme moci zůstat, prožít tisíce takovejch momentů, bude nám dovoleno společně zestárnout.

A sedm měsíců nato jsi zemřela.

Dneska jsi měla výročí smrti. Ten den se ke mně vždycky připlíží tak nějak nepostřehnutelně, a když nastane, mám plný ruce práce na něj zapomenout. A doteď jsem nemohl přejít tu barikádu, hranici zůstat navždy tvým, nebo jít za jinou (jako by na mě snad nápadnice čekaly seřazený ve frontě hned za rohem).

Poodhrnul jsem si rukáv mikiny, stále tam vězela. Jizva, kterou jsem si způsobil pár měsíců po tvým odchodu, když jsem se pod obraz zlitej marně pokoušel podřezat si žíly. Ubližoval jsem si často, abych nedokázal rozeznat jednu bolest od druhý. Tu narušenou tkáň jsem vídal tak často, že jsem ji přestal vidět, zmizela do neutrální absence významu. Ale dnes, obzvláště dnes, jako by se zase zviditelnila. Přejel jsem po jejím nerovným povrchu prstem.

Chladnej vzduch mi zalézal pod hadry. Naposledy jsem dlouze potáhl z cigarety, až jsem se skoro zakuckal, načež jsem ji odhodil do houští. Nedopalek prolétl tmou jako bolid a já se vydal potemnělou ulicí domů.

[ 3 ]

Nečekal jsem, že když se tu noc těžkopádně dopotácím do postele se dvěma panáky a čtyřmi pivy v krevním řečišti, že mě za pár hodin vzbudí telefonát. Otravný, plytký vyzvánění z mobilu továrně nastavený melodie, rozlézající se potemnělým pokojem jako houkačka, proniklo do mýho mlhavýho snu a prudce mě z něj vytrhlo. Neochotně jsem v tý hemživý tmě zašmátral po svým smartphonu na nočním stolku, v puse jsem ucítil lepkavý sucho a hlava mně třeštila, jako by mi do ní někdo vrtal sbíječkou. Mžoural jsem na displej. Neznámý číslo. Kdo to může doprdele bejt o půl jedný ráno?

„Jo?“ dokázal jsem to pronýst natolik nevrle, aby jednoslabičný přitakání vyznělo naprosto odmítavě.

„Michale, jsi to ty?“

Dívčí hlas, známej, až příliš povědomej, přesto můj chlastem nasáklej mozek nebyl schopnej vykonturovat žádnou konkrétní tvář.

„Jo, kdo volá?“ Mnul jsem si levý oko, do nějž mi zřejmě spadla řasa.

„To jsem já, Kristýna. Kristýna Bauerová.“

A teprve tehdy, náhle jako dopad světla na dosud tmavý místo, mi paměť přihrála obličej, kterej k hlasu dokonale pasoval. Kristýna Bauerová. Proboha! Moje vědomí, který doposud pokulhávalo, se rychle propracovávalo k plný bdělosti.

Tak dlouho jsem ji neslyšel. Po tom náhlým odjezdu jsem se všema ztratil kontakt, žádný e-maily, textovky nebo zprávy na sociálních sítích, na nichž jsem se stejně nikdy neobtěžoval založit si profil. A teď mi volala, uprostřed noci, s destilovaným strachem, kterej vyplouval z jejího tónu a rezonoval mi v ušních bubíncích, téměř na pokraji pláče, zřejmě nervózní, zděšená, plná pochyb.

„Co se děje?“

„Já… Jde o Tomáše. Tomáše Odehnala. Našli jeho… tělo… zakopaný…“

Trvalo mi pár okamžiků, než jsem zcela pochopil význam jejího sdělení. A jako vojáci za pochodu přicházely všechny ty vtíravý otázky. Cože? Co se stalo? Vždyť se přece utopil v řece, ne? Ale mlčel jsem, nevyloudil jsem ze sebe ani hlesnutí, nic, jen ticho na obou koncích spojení.

„Omlouvám se, že ti volám v takovou pozdní hodinu, ale myslela jsem si, že bys to asi měl vědět od někoho, koho znáš, než odněkud ze zpráv… A já bych to nevydržela do rána.“

Tomáš Odehnal přece spáchal sebevraždu, vytanulo mi hbitě na mysl, ale nedokázal jsem ta slova propasírovat přes rty. Zachovával jsem si hluboký mlčení.

„Michale, jsi tam?“

„Jo. Promiň, já…“

Zase pauza. Táhlá a nepříjemná. Měl jsem pocit, že už nikdy neuslyším zvuk.

„To je dobrý. Chápu, že je to pecka. Sama tomu pořád nemůžu uvěřit. Víš, naši mi říkali, že ti nemám volat, ale já chtěla. Chtěla jsem, abys to věděl. Máš právo to vědět.“

Následovala odmlka, jako němá vsuvka značící přechod mezi dvěma akty.

„Přijedeš?“

„No…“

Ztěžka jsem polkl. Do pokoje pronikalo mlhavý světlo pouličních lamp, místnost se topila ve zlověstným šeru.

„Měl bys přijet na jeho pohřeb. Bude nejspíš příští týden. Prosím, ráda tě zase uvidím. A ostatní určitě taky.“

„Kristy,“ oslovil jsem ji jako tehdy, když jsme se vídali prakticky denně, jako by mezi náma nebyla ta sedmiletá propast mlčení, „co se vlastně stalo?“

„Prosím, přijeď, všechno ti řeknu. Celá vesnice je teď plná policajtů a novinářů. Určitě to bude co nevidět ve zprávách.“

„Policajtů?“

„Michale, byla to vražda. Našli jeho tělo zakopaný na zahradě Sirotova domu. Někdo ho zabil.“

V hlavě mi na poplach houkaly všechny sirény.

„Já…“

„Přijedeš? Prosím. Potřebuju, abys přijel. Prosím, jen na pár dní, Michale. Moc bych tě chtěla vidět. A myslím si, že bys měl. Kvůli pohřbu a tak.“

Možná to bylo šokem ze zprávy, která přišla náhle jako letní bouřka, vtrhla do mýho života jako uragán, možná tím, že jsem uslyšel její hlas – a to vyprovokovalo některý krásný vzpomínky z mýho dospívání, nebo můj úsudek ovlivnily ty dva panáky a čtyři pivka anebo možná proto, že mě opanovala zvědavost z toho, jak se život v Nejdeticích změnil.

„Zkusím to. Zkusím přijet.“

„Dobře. Všichni tě určitě rádi uvidí.“

Zavěsila, já však dlouho nemohl usnout. A když jsem se konečně pohroužil do nepokojnýho spánku, musel jsem čelit zhoubnejm nástrahám, který tam na mě číhaly jako zlověstní predátoři, neboť můj mozek neklidně a neodbytně pokračoval v pátrání i bez mýho vědomí v podobě nočních můr.

[ 4 ]

Když jsem druhej den vstal, světlej blankyt rána se už skvěl na obloze. Přetáhl jsem přes sebe šedivý triko a obnošený tepláky. Při zívání jsem se ani neobtěžoval zvednout ruku, jen jsem se protáhl a vydal se do kuchyně, kde vládl jako obvykle strašnej zmatek; o každodenním flákačství a chybějící disciplíně svědčilo nejen špinavý nádobí, který se vršilo v dřezu, ale i prázdný láhve od lihovin seskupený u odpadkovýho koše jako stádo vrtošivejch ovcí a taky zbytky, kolem nichž v různejch akrobaciích poletoval hmyz.

Do bytu, jako je ten náš, jsou nejspíš většinou posláni zaměstnanci ze sociálky s výrazem totálního znechucení a bázně. Místnosti byly strohý (Marie Kondo by jistě zajásala), v rozích zaprášenejch oken se usazovala letitá mastnota a na stropech povlávaly pavučiny, žádný kytky nebo keramický věci, co si lidi běžně vystavují na policích, nic, co by zjemňovalo ten nehostinnej prostor, skoro jako cely ve věznicích, skrovnej, nesourodej nábytek ještě za komoušů, takový přešlý relikvie z osmdesátejch let, koupelna samá rez a špína, na dlaždicích špinavý šlápoty a koš na prádlo přetejkal propoceným oblečením. Bílá barva připomínala šedou a šedá fialovou, kuchyně skoro hostinec pro myši, který ovšem byly natolik chytrý a uvědomělý, aby se naší klícce vyhejbaly obloukem, jinak by se mohly rovnou oběsit v ledničce. Žádný truhlíky s rozkvetlejma muškátama, jež by dodávaly trochu tý domácí pohody, vnesly kapánek barvy do těch šedivejch vlhkejch stěn. Kdysi jsem si pořídil kulatý, malý akvárium se zlatou rybičkou do obýváku, ale umřela dřív, než jsem se stihl vrátit z práce (podle mě sebevražda!). Jinak si s mámou žádný zvířátka, který by aspoň vyvolaly klamný zdání rodinnýho soužití, nepořizujeme. Předložku před vchodovejma dveřma s nápisem Vítejte u nás jsme nevedli. Stejně by to všechny jen nabádalo k posměchu. Zvonek nikdy nefungoval, přestože jsme na to správce upozorňovali nesčetněkrát, mohli byste jej freneticky mačkat do zblbnutí, ale ten krám by ze sebe nevydávil ani prachmizerný pip.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šepot v bouři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.