Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Melanie Moreland: Struny srdce

Vydání první

Copyright © 2020. Heart Strings by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2517. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Heart Strings vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1838-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1839-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Melanie Moreland

Struny srdce

Věnování

Matthewovi,

díky Tobě nechodím po tomhle světě sama.

Jsi strunou mého vlastního srdce.

Navždy.

Kapitola 1

LOTTIE

Hlasy v zasedací místnosti drmolily jakási čísla. Předpokládané náklady, míra zadlužení, termíny. Všechno to bylo velice důležité – a velice nezáživné. Zírala jsem z okna do stmívání pozdního odpoledne a vnímala jen pohupování větví, půvabné a plynulé, jak se stromy kývaly ve větru. Sněhové vločky vířily, lehké a průsvitné, a jiskřily ve světle pouličních lamp. Působilo to jako jakýsi tanec – jako krásná a elegantní ukázky zimy, která nás brzy hodlala sevřít.

Podobně jako stěny kolem nás.

Zavrtěla jsem hlavou, abych vymetla z mysli pavučiny, a snažila se soustředit na jednání. Rozhlédla jsem se a zjistila, že všichni kolem stolu se teď dívají na navrhovaná čísla, a tak jsem rychle začala listovat stránkami. Bylo mi jasné, že jsem propásla většinu toho, o čem diskutovali.

„Charlotte, máš k tomu nějaké připomínky?“

Zvedla jsem zrak a setkala se s upřenýma očima Charlese Prescotta, generálního ředitele. Jeho pohled byl klidný a pronikavý, a tak jsem si říkala, zda poznal, že jsem nedávala pozor.

Nervózně jsem polkla. „Ani ne.“

„Dobrá. Ralphe, co ty?“

Tiše jsem vydechla úlevou. Byla jsem ráda, že jsem si prošla všechny poznámky k projektu ještě před poradou. Věděla jsem, o co se jedná, takže pokud nedojde k nějaké katastrofě, v tuhle chvíli jsem se nemusela obávat.

Pokoušela jsem se soustředit. Snažila jsem se udržet pozornost, dělat si poznámky a přikyvovat, když se k věci vyjadřovali ostatní kolem stolu. Vydržela jsem to ještě patnáct minut, ale pak poryv větru roztřásl okenní skla, já jsem se podívala ven a zjistila, že sněžení zhoustlo.

Projelo mnou známé vzrušení.

Miluju zimu. Miluju mráz, sníh a všechno, co s nimi přichází. Zvuky a obrazy nadcházejících svátků. Sáňkování, lyžování, dokonce i procházky v čerstvě napadaném sněhu – hlavně v noci, kdy se vločky tiše snášejí a ulice jsou prázdné. Chodívala jsem venku celé hodiny, zachumlaná a chráněná proti mrazivé zimě. Chodila jsem, až mě začal štípat nos a prsty v palčácích se mi kroutily.

Miluju palčáky.

Na zimě jsem měla nejraději, když jsem se mohla uvelebit na pohovku s dobrou knížkou, kouřícím šálkem horké čokolády a s hebkou dekou. Sama a v klidu. Vždycky to bylo moje tajné potěšení.

„Charlotte?“

Zamrkala jsem a vrátila se do přítomnosti. Stáhlo se mi hrdlo, protože jsem si uvědomila, že jsem zase v myšlenkách bůhvíkde. Ruce jsem měla ochablé, propiska ležela na otevřeném dokumentu, hlava mi visela dolů. Nejspíš to vypadalo, že jsem usnula.

Zvedla jsem hlavu a přiměla se k úsměvu. „Omlouvám se, nějak jsem se v tom ztratila. V hlavě mi šrotují čísla.“

Charles pozvedl obočí, takže nepochybně věděl, že jsem duchem nepřítomná a že moje úvahy nemají nic společného s poradou ani s nějakými čísly.

„Ptal jsem se, jestli budeš moct jít na ten výbor. Byl bych rád, kdyby ses ho zúčastnila.“

V duchu jsem zaúpěla. Další výbor. Další jednání, další porady, na kterých budu muset vysedávat, další nudné diskuse, při nichž budu muset poslouchat jiné manažery mlít o tom, jak jsou pro projekt nesmírně důležití. Tyhle porady nesnáším.

„Samozřejmě. Udělám si na to čas.“

„Výborně. Takže to by bylo pro dnešek všechno. Sněžení je čím dál horší, tak na sebe venku všichni dávejte pozor.“

Vstala jsem, celá šťastná, že je porada u konce.

Charles zvedl ruku. „Ještě moment, Charlotte.“

Zase jsem si sedla a tvářila se neutrálně, bylo mi jasné, že mě čeká přednáška. Počkal, dokud všichni neodešli, pak vstal, obešel stůl a posadil se vedle mě.

„Jsi v pořádku, Charlotte?“

„Jsem v pohodě.“

„Nějak se mi nezdáš. Celou dobu jsi byla duchem mimo.“

Přejela jsem prsty po dřevěné desce, nechtěla jsem se mu podívat do očí. Bylo mi jasné, že bych v nich spatřila zklamání. „Jsem trochu roztěkaná,“ přiznala jsem. „Mám toho nějak moc.“

„To my všichni. V tom je podstata tohohle byznysu. Ale v tomhle případě potřebuju, aby ses dala dohromady. Jde o hodně. Spoléhám na tebe.“

„Já vím.“ Odkašlala jsem si. „Už se to nestane.“

Chvíli mě pozoroval, pak naklonil hlavu ke straně.

„Očekávám, že si povedeš lépe.“

Zastyděla jsem se. „Budu se snažit.“

„Vypadáš unaveně.“

Nečekaná osobní poznámka mě překvapila. „Jsem v pohodě. Fakt, v pohodě.“

„Tak fajn, jsi dospělá ženská, takže ti budu věřit. Jen ti radím, abys ponocovala jenom o víkendech. Potřebuju, aby ti to pálilo. Už žádné lelkování na poradách.“

„Ano, pane.“

Vstal a uhladil si sako, což ani nebylo třeba – Charles Prescott vždycky vypadal bezchybně. Jeho stříbrné vlasy se ve světlech leskly, ani pramínek neopustil svoje místo. I v šedesáti byl stále vysoký a statný a držel se zpříma. Jeho modré oči byly jako led – světlé a pronikavé. Když jsem byla malá, byla jsem přesvědčená, že vidí prostě všechno, ať jsem se svoje chyby snažila skrývat sebevíc. A i teď jsem si byla jistá, že je to tak pořád.

Poodešel ke dveřím a tam se zastavil. „Tvoje matka očekává, že dnes přijdeš na večeři.“

„Budu tam.“

„Pojedeš se mnou?“

„Ne, musím ještě napřed dodělat pár věcí. Pojedu podzemkou.“

Hlasitě vzdychnul, znělo to netrpělivě. „Víš, co si o tom myslím, Lottie. Přál bych si, abys přestala s tou svojí nezávislostí a nechala mě, ať ti dám auto s řidičem.“

Nebylo obvyklé, aby se ke mně ve firmě choval jako otec. Tady jsme byli vždycky jen Charles a Charlotte. Lottie mi nikdy neříkal. O osobních záležitostech se nikdy nemluvilo. Hranice byly nastavené jasně. Šlo zkrátka a jednoduše jen o byznys. Nehrálo se na to, že jsem po něm dostala jméno, ani že jsem jeho dcera. Na dodržování svých pravidel byl přísný. Byla jsem na to zvyklá a dbala jsem, abych je vždycky dodržovala. Od Prescottových se to prostě očekávalo.

„Ráda se projdu.“

Odfrknul si a zvedl oči. „A pojedeš podzemkou.“

Pokrčila jsem rameny. „Mám ráda lidi. Ráda se na ně dívám.“

„To můžeš přece dělat i v pohodlné limuzíně.“

Teď jsem zase zvedla oči ke stropu já. „To zavání elitářstvím.“

Usmál se na mě studeným úsměvem, který se mu neodrazil v očích.

„Chraň mě pánbůh, že bych zněl elitářsky, když se jedná o bezpečnost mojí dcery.“

„Budu v pohodě. Jsem opatrná.“

„Stejně se mi to nelíbí.“

Když jsem si představila, že by trval na limuzíně, žaludek se mi sevřel. Kdyby k tomu došlo, pak by mě připravil o jedinou věc, která v poslední době dělala můj život snesitelnější, o můj jediný světlý bod. To jsem nemohla dopustit.

„Prosím tě, nech toho,“ požádala jsem, hrdlo stažené emocemi. „Dovol mi tenhle malý kousek svobody.“

Otevřel dveře. „Dobře. Prozatím. Ale tím jsme s tímhle tématem neskončili.“

Sebrala jsem svoje dokumenty a vyšla za ním ze dveří. „To jsem ani nečekala.“

Kapitola 2

LOTTIE

Čas se vlekl. Dívala jsem se na hodiny, jejichž ručičky pomalu ukrajovaly vteřiny, než budu moct odejít. Ze staromódních hodin na baterky, které jsem měla na psacím stole, si všichni dělali legraci. Líbil se mi uklidňující zvuk jemného pohybu ručiček, odtikávajících minuty. Jejich tiché cinkání, kterým ohlašovaly každou hodinu, mi pomáhalo přežít den.

Konečně bylo šest. Zabouchla jsem kryt svého notebooku a vecpala počítač do tašky přes rameno. Zkontrolovala jsem si, že mám průkazku, a zamířila k výtahu. Než se zavřely dveře, přistoupil ke mně můj otec.

„Nerozmyslela sis to? Pojedeš se mnou?“

„Ehm, ne. Pojedu domů.“

Ve tváři se mu objevil nespokojený výraz. „Tvoje matka…“

Přerušila jsem tu přednášku hned v začátku. „Přijdu na večeři. Předtím ale pojedu domů.“

Svraštil obočí. „Bydlíš ve východní části. My žijeme v západní. Co máš tak důležitého, že kvůli tomu musíš cestovat přes celé město?“

Srdce mi v prsou začalo zprudka bušit. Cítila jsem, jak mi úzkostí zvlhnul zátylek. „Chci se převléct a, hmm, volala Brianna.“

„Takový nesmysl.“

„Potřebuje si se mnou promluvit, tati. Slíbila jsem to.“

„Dobře. Pošlu řidiče, ať tě odveze.“

„Ne!“ Skoro jsem na něj to slovo zakřičela.

Přistoupil blíž. „Charlotte, co se to s tebou děje?“

„Nic. Já jenom… Prostě potřebuju něco udělat. Večeře nikdy nezačne před půl devátou. Mám spousty času.“

Zadíval se na mě přimhouřenýma očima. „A trváš na tom, že pojedeš podzemkou?“

„Já to mám ráda. Poslouchám tam muziku a přitom si trochu odpočinu.“

„Já ti nerozumím. Jsi rozrušená. Nelíbí se mi to.“

„Jsem v pohodě.“ Dveře se otevřely a já jsem vyrazila ven před ním.

„Brzo ahoj!“

Neběžel za mnou. Věděla jsem, že nepoběží. Charles Prescott nikdy nedělal scény na veřejnosti. Přesto jsem se nezastavila, dokud jsem nebyla za rohem. Opřela jsem se o zeď, zprudka dýchala a snažila se uklidnit.

Samozřejmě že měl pravdu. Byla to hloupost cestovat přes celé město k sobě do bytu a pak zase na opačnou stranu k nim domů.

Ale kdybych to neudělala, prošvihla bych jeho.

To jsem nemohla dopustit.

Byl pro mě v poslední době jediným důvodem k životu.

I když o tom nevěděl.

Vystoupila jsem z vlaku a očima zkoumala okolí. Dnes večer jsem byla jako v horečce. Úzkost, kterou jsem zakoušela, byla den ode dne větší a pokaždé jsem byla napjatá, dokud jsem ho nezahlédla. Pak jsem se uvolnila, tep se mi zpomalil a začala jsem se cítit lépe.

Bylo to pokaždé stejné.

Nejdřív jsem ho uslyšela. Tóny jeho kytary mi dolétly k uším, jeho hudba se mi usídlila v hlavě a zahalila mě klidem. Šla jsem za tím zvukem a našla ho, jak hraje kousek od laviček jako obvykle. Hlavu měl sklopenou, střapaté hnědé vlasy mu splývaly do tváře, jak se díval na svoje ruce. Vpředu mu v tmavých vlasech prosvítaly světle plavé pramínky a já jsem si říkala, jestli se mu tak vybělily tím, jak byl často na slunci. Dodávalo mu to bohémský vzhled, který mu slušel. Uvolněně se opíral o zeď, byl vysoký a dobře stavěný a pod obnošenou koženou bundou a obepnutým tričkem se mu rýsovala svalnatá hruď. Prsty, které měl dlouhé a silné, vyluzoval tóny z kytary tak staré, až jsem si byla jistá, že jde o starožitnost. Před ním na zemi ležel otřískaný obal, v němž se blýskly drobné, jež mu hodili kolemjdoucí. Bylo mezi nimi jen pár papírových bankovek a já jsem přemýšlela tak jako vždycky, když jsem ho viděla, jestli vybere aspoň tolik, aby se dnes najedl. Jestli má kde spát. V prstech jsem v kapse svírala bankovky. Dnes už se mi určitě podaří odvést jeho pozornost tak, abych mu mohla do futrálu hodit peníze. Pokaždé, když jsem se o to snažila, se na mě zamračil. Mlčky mi tak svýma očima v barvě whisky dával najevo, že nechce moje peníze. Přijal je jenom jednou – a pak už nikdy. Když jsem se posledně přiblížila s úmyslem mu přihodit nějaké drobné, náhle zaklapnul víko obalu, zamračil se na mě a rozhodně zakroutil hlavou. Když jsem couvla a šla si sednout zpátky na lavičku, víko zase otevřel a nechal ostatní, aby mu tam házeli peníze.

Proč to nechce dovolit zrovna mně, to jsem netušila.

Zatímco jsem tam stála, dívala se a poslouchala, zvedl hlavu. Naše pohledy se setkaly a protnuly se nad rušným nástupištěm. Koutek úst mu nadzvedl nádech úsměvu. Dnes měl na bradě stín odpoledního strniště, který zdůrazňoval jeho ostré rysy.

Občas býval hladce oholený. Jindy měl zase vousy. Nikdy jsem nevěděla, co mám očekávat.

Důlek na bradě byl vidět vždycky, a když se usmíval, vypadal hlubší. Sevření na mojí hrudi povolilo a s dlouhým, úlevným povzdechem jsem se posadila na jednu z laviček.

Nikdy jsem s ním nepromluvila. Nikdy se ke mně nepřiblížil. Ale každý večer jsem byla tady a doufala, že tu někde ve stanici bude a bude hrát. A každý večer tu byl. Jeho hudba mě konejšila a uklidňovala. A stejným způsobem na mě působila i jeho přítomnost.

Dnes večer tomu nebylo jinak. Teď jsem mohla nechat dnešek rozplynout a odejít.

Když jsem ho slyšela poprvé, spěchala jsem po stanici, vystresovaná a rozrušená. Nejnovější projekt, na němž jsem dělala, se nevyvíjel dobře. Nabral zpoždění, investoři se cukali a hrozili, že stáhnou svoji podporu. Otec byl na mrtvici a bylo mu úplně jedno, že jsem jeho dcera. Spolu s ostatními jsem dostala dlouhou a hlasitou vyčítavou přednášku. Když jsme konečně mohli odejít, šla jsem domů úplně vyčerpaná a totálně vystresovaná.

Svoji práci jsem vášnivě nenáviděla. Nenáviděla jsem veškeré její stránky. Vykonávala jsem ji pouze z nutnosti a povinnosti. Byla jsem v ní sice dobrá, ale nenacházela jsem v ní žádnou radost. Ostatní kolem mě pro svou práci žili a já jsem si často přála cítit to stejně.

Nohy mě už dál odmítaly nést, a tak jsem odklopýtala k lavičce, kde jsem se posadila, abych posbírala energii a došla tu krátkou vzdálenost domů. Zavřela jsem oči a nechala klesnout hlavu na prsa. O pár minut později jsem to uslyšela. Brnkání na kytaru a k tomu tichý zpěv tenorového hlasu. Naplnila mě hudba a její tóny. Poslouchala jsem a cítila, jak mě zaplavuje vlna klidu, a síly se mi vrátily. Zvedla jsem hlavu a setkala se s pohledem, který mě zasáhl až do hloubi duše. Prohlížely si mě oči v barvě té nejtmavší a nejsytější whisky. Vlasy měl dlouhé a střapaté, ale slušelo mu to. Stál tam v odrbaných džínách a obnošeném tričku, vysoký a sebevědomý, a díval se na mě. Jak mě tak pozoroval, svraštil čelo, ale nepřestal hrát a zpívat. Naklonil hlavu ke straně, jako by se mě mlčky ptal, zda je to v pořádku. Přistihla jsem se, že jsem kývla jeho směrem, a pak se to stalo.

Usmál se.

Dolíček na bradě se prohloubil, rty se mu zvlnily a mně připadalo, jako by nad stanicí zničehonic vyšlo slunce. V tom úsměvu jsem vycítila vřelost jeho duše.

A pak úsměv zase zmizel, stejně rychle, jako se předtím objevil, a mně hned začalo být chladno.

Nespouštěl však ze mě pohled a hrál dál jednu písničku za druhou.

Seděla jsem tam co nejdéle a poslouchala. Vstala jsem, až když mi bylo jasné, že už to nemůžu dál odkládat. Nechtěla jsem odejít. Nechtěla jsem ho opustit. Zalovila jsem v kapse, protože jsem věděla, že tam mám pár čtvrťáků. Sledoval, jak se k němu blížím. Zastavila jsem se až před ním a on se poprvé za celou tu dobu, co jsem otevřela oči a podívala na něho, zarazil v pohybu a přestal hrát.

Naše propojené pohledy se však od sebe neodtrhly.

Vhodila jsem mu peníze do pouzdra na kytaru. „Děkuju,“ zašeptala jsem.

Znovu začal hrát a na obličeji se mu objevil další úsměv.

Jeho hudba mě provázela celou cestu nahoru po schodech a zněla mi v hlavě ještě celý večer.

Od té doby býval ve stanici každý večer. Jeho obraz přetrvával v mojí mysli ještě dlouho po tom, co jsem odešla.

Čas strašně rychle utíkal. Bylo mi jasné, že musím jít domů k rodičům. Chtělo se mi ale ještě chvíli sedět a poslouchat ho, avšak věděla jsem, že nemůžu. Vstala jsem, uhladila si sukni a vsunula ruku do kapsy. Rozhlédla jsem se, a vtom mě napadlo, jak dostat peníze do futrálu. Očekával, že kolem něj projdu zleva a pak zamířím ke schodům. Místo toho se ale vrátím směrem ke kolejím, což znamená, že ho minu zprava, kde měl na zemi položené pouzdro. Nezastavím se, nenavážu oční kontakt. Prostě kolem něho jen prosvištím a hodím mu peníze. Futrál je velký, nemůžu ho minout. Abych si byla extra jistá, zmačkala jsem v dlani bankovky pevně k sobě.

Nadechla jsem se, hodila si tašku na rameno a šla k němu. Štěstí mi přálo, takže před ním postávalo několik lidí. Často se u něj vytvořil malý hlouček, což mě pokaždé potěšilo, obzvlášť když mu do pouzdra házeli peníze. Jak jsem se blížila, cítila jsem na sobě jeho pohled. Na poslední chvíli jsem zabočila doprava a spěšným krokem prošla okolo něj. Upustila jsem paklík bankovek do futrálu a podívala se, jak dopadly vedle několika mincí. Kytara přestala hrát, já jsem však šla dál a cítila uspokojení. Od všech ostatních peníze přijímal. Já jsem byla jeho nejvděčnější posluchač a bylo to pro mě důležité.

Čekala jsem na nástupišti, abych se mohla vrátit do části města, kde bydlí rodiče. Nastoupila jsem do vlaku a sedla si. Vzhlédla jsem a přes sklo se střetla s těma pronikavýma očima. Kytaru měl v pouzdře zavěšeném přes rameno, ruce v bok a zblízka na mě nesouhlasně zíral. Nemohla jsem si pomoct a ukázala jsem mu palce nahoru.

Na tváři se mu objevil úsměv – ten úsměv, který mi vždycky rozzářil svět a při němž se zdůraznil hluboký důlek. Když se vlak rozjel, ustoupil a pak si starosvětským gestem, které jsem nečekala, položil ruku na srdce.

To moje se při tom pohledu rozbušilo.

„Myslel jsem, že ses jela domů převléct.“

Pozvedla jsem sklenku s vínem ke rtům, chtěla jsem získat čas. „Brianna mluvila déle, než jsem myslela.“

„Mohla jsi jí zavolat odtud.“

„Chtěla volat přes Skype.“

„To jsi…“

„Přestaň Charlotte vyslýchat, Charlesi,“ přerušila ho matka.

„Je Brianna v pořádku?“

„Jo, je v pohodě. Jenom nějaké trable s chlapem,“ pokusila jsem se chabě vymluvit.

Matka hlasitě zafuněla, bylo vidět, jak je netrpělivá. Briannu brala kvůli jejímu původu, a ne proto, že by ji měla ráda jako člověka. Pochybovala jsem, že moje matka měla skutečně ráda kohokoliv. „To je u Brianny typické.“

Otec udělal podivný zvuk. „Aspoň ale v životě má nějakého chlapa.“

Hlava mi s povzdychnutím padla dozadu. „Ježíši, tati. Nemohl bys toho nechat?“

Podal mi mísu s bramborami a zamračil se, protože jsem ji předala dál matce. „Žena tvého věku by už měla být vdaná.“

„Je mi teprve šestadvacet – to snad není žádné stáří. Vdám se, až potkám toho pravého.“

Otec vydal další divný zvuk, ale aspoň změnil téma.

„To má být všechno, co budeš jíst? Všiml jsem si, že jsi v poledne během porady skoro ani nesnědla svůj sendvič. V poslední době jsi hrozně hubená.“

„Hele… nemůžeme už dneska Charlotte nechat na pokoji?“

Máma odložila vidličku. „Tak dost. Oba dva. Úplně jste mi tím svým hašteřením zkazili chuť. Charlesi, nech tu holku, ať si žije po svém.“ Obrátila se na mě. „Chovej se k otci s respektem. Zasluhuje si to.“ Odkašlala si. „Jsme tvoji rodiče a vzhledem k tomu, co jsme prožili, máme všechna práva starat se o tvoje zdraví. Není ti nic?“

„Ne,“ ubezpečila jsem ji. „Jsem dokonale zdravá. Před měsícem jsem byla na prohlídce u doktora. Všechno je normální,“ zdůraznila jsem.

„Tak to má potom otec pravdu. Jsi moc hubená. Sněz tu večeři.“

„Jsem v pohodě. V poledne jsem neměla hlad.“

Otec ke mně znovu přisunul mísu s bramborami.

„A teď?“

S povzdechem jsem přijala brambory a přidala si je na talíř. Moc hlad jsem sice neměla, ale jestli mi pak dá pokoj, ty zatracený brambory sním.

Po večeři jsem pomohla sklidit ze stolu. June měla dnes večer volno. Radostná povaha naší hospodyně mi chyběla, ale příště se s ní uvidím. Zrovna jsem nakládala nádobí do myčky, když na mě promluvila matka. „Víš, otec si dělá starosti, Lottie. Říkal mi, jak jsi v práci roztržitá.“

„Jsem v pohodě.“

Zamračila se. „Jako bys to ani nebyla ty.“

Chtělo se mi jí zeptat, jestli někdy věděla, kdo jsem. Nicméně jsem se ovládla.

Zavřela jsem dveře, narovnala se a zadívala se jí do vážných, temně hnědých očí. Já mám oči modré stejně jako otec, ale stavěná jsem jako matka a mám taky její kaštanově hnědé vlasy. Ty její by však v poslední době potřebovaly trochu vylepšit v jejím oblíbeném kadeřnickém salonu. Já jsem drobná a mám jemné rysy podobně jako ona a obě jsme svým založením bojovnice. Jenom prostě bojujeme jinými způsoby. Až na to, že mě ta bojovnost nějak opustila.

„Je to kvůli… práci.“

„Jak to myslíš?“

Pokrčila jsem rameny, nevěděla jsem, jak to říct.

„Nelíbí se ti ten projekt? Otec by tě mohl přesunout na jinou práci.“

Nasála jsem do sebe trochu tolik potřebného kyslíku. „Nevím, jestli bych chtěla dělat jakýkoliv projekt, mami.“

Když to pochopila, vykulila oči. „Lottie. Mluvila jsi o tom s tátou?“

„To nemůžu. Nevím jak. Víš přece, jaká jsou jeho očekávání.“

„Musíš mu o tom říct. Vyslechne tě. Je to přece především tvůj otec.“

Měla jsem chuť se jí zeptat, jestli tomu doopravdy věří. Připadalo mi, že je především Charles a můj otec až daleko v druhé řadě. Takhle to bylo už celé roky.

Od toho dne, kdy jsme ztratili Joshe.

Natáhla se přes kuchyňskou linku a vzala mě za ruku. Hlas měla tichý a smutný. „Víš, nemůžeš ho přivést zpět tím, že rezignuješ na svůj život. Zlobil by se, kdyby věděl, co děláš.“

„Já vím,“ zamumlala jsem. Její slova mě šokovala. Nikdy o Joshovi nemluvila. Vlastně skoro nikdy se mnou nemluvila o ničem osobním. Žila život, jemuž se kdysi vysmívala. Obědy, wellnessy, dámská odpoledne. Moji rodiče bydleli v luxusním výškovém domě a měli hospodyni, která uklízela, vařila a nakupovala. Žena, jež stála přede mnou, byla dokonale upravená a úplně jiná, než byla máma v mých vzpomínkách, kdy tlačila nákupní vozík v samoobsluze, já jsem ťapala vedle ní, uzobávaly jsme z otevřeného pytlíku brambůrky a ona říkala Joshovi, jaké cereálie si smí vybrat. Tyhle dny už dávno skončily. Moje máma, nebo taky Jo-Jo, jak jí říkal táta, zmizela toho dne, kdy Josh umřel, a vystřídala ji Josephine.

Naše pohledy se setkaly a na okamžik jsem zahlédla její bolest. Chvíli jsem si myslela, že řekne ještě něco, ale napřímila ramena a znovu se objevila ta chladná maska, na niž jsem už byla zvyklá.

„Pokud to myslíš vážně, prosím, řekni to otci ohleduplně. Už toho ztratil dost.“

Vycítila jsem za jejími slovy jemné varování a divoce jsem zavrtěla hlavou. Představila jsem si výraz jeho tváře, kdybych mu to řekla. To drtivé zklamání. Nedokázala bych to snést. Nedokázala bych být tím, kdo by mu to udělal. Už jsem mu beztak hodně dlužila.

„To přejde, mami. Ten poslední projekt byl hrozně stresující. Hned jak ten příští projekt dokončíme, vezmu si nějaké volno. Třeba pojedeme s Briannou na dovolenou. Budu v pohodě.“

Vzdychla, složila utěrku a položila ji na linku.

„Budu si tě hlídat, Lottie.“

Vstala jsem a sáhla po svém kabátu. „Už bych měla jít.“

Máma se na mě podezíravě zadívala. „Chceš zmizet, zatímco táta telefonuje, aby ti nemohl vnutit auto?“

Natáhla jsem se a políbila ji na tvář. „Víš stejně dobře jako já, že po cestě k podzemce mě Rodney ohlídá. Budu v naprostém bezpečí. Na druhém konci to mám pěšky jenom pět minut.“

Potřásla hlavou. „Ty jsi tak nezávislá.“

„To je to jediné, co mám.“

Změřila si mě pohledem a zamračila se. „Máš skvělou práci. Mysli na to, jak je pro tátu jeho firma důležitá, Lottie. Spousta lidí by byla šťastná, kdyby měla takové možnosti jako ty.“

Odpustila jsem si odpověď a místo toho jsem se na matku pouze usmála. Nikdo nevěděl lépe než já, jak moc je pro něj společnost důležitá. Když Josh odešel, nahradila v jeho životě všechno ostatní.

Pochopila jsem, že ten prchavý okamžik, který se před chvílí objevil mezi mnou a mámou, je už pryč. Jakákoliv naděje, že by si za mě promluvila s tátou, se rozplynula. Vždycky byla na jeho straně.

„Jistě.“

Poplácala mě po tváři. „Jak říkáš, mohla by sis dopřát pauzu, až ten projekt skončí.“

„Určitě. Popřemýšlím o tom.“

„Prima.“

„Dobrou noc, mami.“

Spěchala jsem ven, bála jsem se, že otec vyjde z pracovny a zastaví mě.

Když jsem vystupovala z podzemky, sotva jsem táhla nohy, byla jsem tak unavená, že jsem se cítila mnohem starší než na svých šestadvacet. Vyšlapala jsem schody ven ze stanice a byla vděčná za studený vzduch. Zachumlala jsem se do šály a pomalu kráčela, vůbec jsem nepospíchala. Pochybovala jsem, že s tím vším, co mi leželo v hlavě, bych toho moc naspala.

Připadala jsem si, jako bych byla v pasti. Svoji práci jsem skutečně nenáviděla, ale vůbec mě nenapadalo, jak z ní odejít. Firmu vlastnil můj otec a předpokládalo se, že ji převezmu. Očekávalo se to ode mě. Srdce mě bolelo, když jsem si připomněla důvod. Měl to být Josh. Stejně jako otec i on miloval byznys ve všech jeho ohledech. Nasával do sebe všechno jako houba. Byl zlatým dítětem, vychovávaným k tomu, aby převzal odpovědnost a nesl dál Prescottovo jméno. Už brzy v mládí rozuměl povaze otcova byznysu a miloval ho. Já jsem byla malá holčička, milovaná jako nejmladší člen rodiny. Nevkládali do mě žádná očekávání, jenže pak Josh onemocněl.

Bylo to rychlé. V jeden den byl naprosto zdravý, a zdánlivě hned den nato – alespoň pro dítě, jímž jsem tehdy byla – byl nebezpečně nemocný. Život se začal točit kolem nemocnice a Joshe. Slýchala jsem kolem sebe pouze debaty o plánech na možnosti léčby. Na ničem jiném nezáleželo. Možnosti léčby postupně selhávaly jedna za druhou a moji rodiče se začali uzavírat před světem. Lékaři pak zvažovali léčbu pomocí kmenových buněk. Rodiče se dali testovat, ovšem ukázalo se, že jsou jako dárci nevhodní. Joshe zařadili na seznam OneMatch Network, jenže čas běžel. Věděla jsem jenom to, že se mi po velkém bráškovi stýská a že bych chtěla, aby byl zase doma. Když pak lékaři navrhli, že by nehledě na můj nízký věk otestovali i mě, protože existuje vysoká pravděpodobnost, že bych mohla být vhodná, viděla jsem v očích rodičů naději. Chápala jsem, jak je důležité, aby to fungovalo. Byla to poslední naděje, jak Joshe zachránit. Skutečně se ukázalo, že jsem vhodný dárce, a byla jsem ochotná to udělat, ale stejně to bylo marné.

Nikdy nezapomenu, jak se otec ode mě odvrátil se zklamaným výrazem ve tváři, když pochopil, že to nezabralo. Selhala jsem.

V den, kdy Josh zemřel, zemřela i celá naše rodina. Zdálo se, že na mě úplně zapomněli. Velmi jsem se snažila získat jejich pozornost. Přivolat zpátky ty lidi, které jsem dřív znala jako svoje rodiče. Vynikala jsem ve škole. Odložila jsem hloupé sny o tom, že budu cukrářkou, a soustředila se na byznys. Začala jsem pracovat u svého otce, protože jsem věděla, že si to přeje.

Snažila jsem se jim Joshe nahradit. Vynahradit rodičům tu ztrátu tím, že jim dám svůj život.

Zklamala jsem i v tomhle.

Kapitola 3

LOTTIE

Bylo už pozdě, když jsem konečně zhasla lampu na psacím stole, hodiny právě odbíjely osmou. Oblékla jsem si kabát a protáhla si ztuhlé svaly. Dnes jsem se neobtěžovala tím, že bych si brala s sebou notebook. Než dorazím domů a dám si něco k jídlu, bude už čas jít spát a ráno musím být zase brzo v práci.

Seděla jsem ve vlaku, nedívala se kolem sebe, můj mozek pořád zpracovával pracovní den. Jeden meeting střídal druhý, neustále přicházely maily a na seznam úkolů přibývaly nové položky. Sotva jsem stíhala. Nespala jsem dobře a neměla jsem vůbec chuť něco sníst. Netušila jsem, jak dlouho to můžu ještě vydržet.

Blížili jsme se k mojí zastávce a já jsem vstala. Cítila jsem smutek, protože jsem věděla, že ho dnes neuvidím. Už minulý týden jsem ho jednou propásla. Další den, kdy se naše pohledy setkaly přes nástupiště, jsem na jeho tváři viděla, jak se mu ulevilo, ale nejspíš to bylo jenom zbožné přání. Na pár minut jsem si sedla, poslouchala ho a nechávala hudbu pronikat do svojí duše, než jsem zamířila domů k dalšímu večeru plnému práce.

Dnes nebudu mít ani těch pár minut.

Jenže když jsem zabočila za roh, v šoku jsem strnula, protože jsem ho náhle uviděla. Opíral se o zeď a na strunách svojí kytary lenivě vybrnkával zvláštní melodii, kterou jsem ještě neslyšela. Zvedl hlavu, podívali jsme se na sebe a moji hruď zaplavil pocit štěstí. Nevěděla jsem, proč je tady tak pozdě, a bylo mi to jedno. Byl tady. Na ničem jiném nezáleželo.

Ve stanici nebylo moc lidí, a tak jsem si sedla kousek od něho a poslouchala. Začal hrát jinou písničku – jednu z mých nejoblíbenějších – a já jsem se uvolněně opřela a zavřela oči. Nechala jsem na sebe působit melodii, tichou a sladkou. Když začal zpívat, z vroucnosti jeho hlasu mi skanula slza po tváři. Připadalo mi, jako by zpíval pouze pro mě. Další zbožné přání, ale takhle jsem to cítila.

Jeho hlas mě obklopoval jako milostné objetí. Vnímala jsem teplo a konejšení a poprvé od chvíle, co jsem od něj včera odešla, jsem se uvolnila. Píseň dozněla a začala další a já jsem si dovolila zůstat. Dnes večer jsem to strašně moc potřebovala, potřebovala jsem jeho. S povzdechem jsem nechala hlavu klesnout dopředu a ponořila se do zvuků písně.

Jeho prsty vyluzovaly tóny z kytary, jeho hlas utkal kouzlo, které nás spojilo.

A můj bídný svět zmizel.

Něco bylo jinak. Hudba pořád hrála, ale víc zblízka. Zamrkala jsem, otevřela oči a s hrůzou si uvědomila, že jsem usnula na stanici podzemky. Zpanikařila jsem a posadila se zpříma.

„To je v pořádku. Jste v pořádku,“ konejšil mě hlas.

Ten hlas jsem znala, ale nikdy jsem ho neslyšela mluvit. Vždycky jenom zpíval. Otočila jsem hlavu a v šoku jsem shledala, že je vedle mě. Seděl tam, kytaru měl na klíně, brnkal na ni a nevynechal ani notu.

„Dával jsem na vás pozor.“

„Co… cože?“

„Usnula jste. Dával jsem pozor, aby se vám nic nestalo.“

Nevěděla jsem, co mám říct. „Děkuju vám.“

Naklonil hlavu a prohlížel si mě. „Moc pracujete. Jste vyčerpaná.“

Zavrtěla jsem se, jeho přesný postřeh mi nebyl příjemný.

„Vůbec mě neznáte. Myslím, že byste mi neměl říkat takové věci.“

Prsty se zastavily, položil ruce na kytaru. „Přehnal jsem to. Omlouvám se.“

„Ehm, to nic.“

Natáhl ke mně ruku. „Pokud jde o to, že se neznáme, pojďme to změnit. Jsem Montgomery Logan.“

Zírala jsem na jeho ruku. Prsty měl dlouhé, nehty úhledně zastřižené. Trpělivě čekal, dokud jsem mu nevložila ruku do dlaně. Sevřel moje prsty a lehce stiskl. A pak zase čekal, jedno obočí povytažené.

„Charlotte Prescottová.“

Zmáčkl mi ruku. „Moc rád vás poznávám, Charlotte.“

„Lottie. Přátelé mi říkají Lottie.“

Usmál se a důlek ve tváři se mu prohloubil. „Moji přátelé mi říkají Logan. Montgomery je moc dlouhé.“

„Logan,“ opakovala jsem po něm.

Přikývl. „Takže teď, když si říkáme jmény, jsme asi přátelé?“

„Nejspíš jo.“

Naklonil se dopředu a mrknul. „Vypadáte unaveně, Lottie. Měla byste se o sebe víc starat.“

To mě rozesmálo. „Tak jo.“

Vzal kytaru, vložil ji do pouzdra a zavřel víko.

Předklonil se, opřel si ruce o stehna a zadíval se na mě. „Dneska jdete pozdě.“

„Měla jsem moc práce.“ Odmlčela jsem se a pak se rozhlédla okolo. „Býváte tady vždycky touhle dobou?“

Zaculil se a na obličeji se mu objevil rošťácký výraz.

„Ne-e. Čekal jsem na vás.“

„Na mě?“ pípla jsem.

„Minulý týden taky. Víte, ten večer, co jste předvedla ten kousek.“

„Neviděla jsem vás, když jsem se vrátila.“

Pokrčil rameny. „Dostal jsem hlad, tak jsem šel přes ulici a dal jsem si něco k jídlu. Viděl jsem, jak odcházíte ze stanice, a ujistil jsem se, že jste se dostala domů.“

„Co… cože jste udělal?“

„Sledoval jsem vás.“

Zůstala jsem na něho zírat. Řekl to jakoby nic. Jako by bylo normální někoho sledovat. Polkla jsem, po zádech mi přejel záchvěv strachu.

Zasmál se tiše, ale upřímně. „Měla byste vidět, jak se teď tváříte. Vsadil bych se, že si rozmýšlíte, jestli rovnou máte utéct nebo zavolat poldy, co?“

Olízla jsem si suché rty. „Ehm…“

Zvedl ruku. „Vyznělo to blbě. Viděl jsem vás odcházet ze stanice. Vyšel jsem z kavárny a díval se, jak jdete ke svému domu.“

„Jak jste věděl, že je to můj dům?“

„Viděl jsem vás odtud odcházet, když jsem šel kolem,“ vysvětloval. „Já jsem vás jenom sledoval, ale nesledoval.“ Zvedl ruku. „Opravdu, Lottie. Jenom jsem se ujistil, že jste došla bezpečně. Pak jsem se vrátil do kavárny a dojedl si svůj burger.“

Přemýšlela jsem nad jeho slovy.

„Takhle pozdě v noci byste neměla chodit sama.“

Odfrkla jsem si. „Jako bych slyšela svého otce. Je to jenom kousek.“

Nadzvedl jedno rameno. „Jen to tak říkám.“

„Tohle je bezpečná čtvrť.“

Přisunul se o kousek blíž. „Ale stejně… když si představím, že by se vám něco stalo…“ Zavřel oči a otřásl se. „Nelíbí se mi to.“

„Budu opatrná,“ slíbila jsem a v duchu se divila, proč se mi z jeho slov rozhostilo v hrudi příjemné teplo. Znělo to, jako že mu na mně záleží. Z nějakého důvodu se mi ta představa líbila.

„Proč jste na mě čekal?“

Vtáhl dovnitř dolní ret a zamyslel se. Pak zvedl ruku a zastrčil mi pramen vlasů za ucho. Jeho nečekaný dotek mě rozechvěl.

„Posledních pár večerů jste vypadala unaveně. Víc než obvykle. Chtěl jsem se zeptat…“ Zmlknul a odkašlal si.

„Zeptat?“ pobídla jsem ho.

„Zeptat, jestli mi dovolíte, abych vás pozval na kafe. Nebo jestli byste šla na něco k jídlu.“

„Ach,“ vydechla jsem.

Šla bych s ním ráda. Šla bych s ním kamkoliv, kam by chtěl jít, poslouchala bych, jak mluví. Ráda bych s ním strávila nějaký čas. Poznala ho. Přesto jsem váhala.

„Je to veřejné místo. Byla byste v naprostém bezpečí.“

„O to se nebojím, Logane.“

Pročísl si rukou vlasy, netrpělivě si odhrnul prameny z čela. Byl to zbytečný pohyb, protože mu zase okamžitě spadly do očí. Uhnul pohledem, pak se na mě smutně podíval a s bolestí v hlase se zeptal: „Vy nechcete, aby vás se mnou viděli? S pouličním muzikantem?“

„Ne!“ vyhrkla jsem. „Tak to vůbec není –“

Vstal a natáhl ke mně ruku. „Tak pojďte se mnou.“

Nechtěla jsem se ho ptát, jestli si to může dovolit, jestli si dnes vydělal tolik, aby mohl zaplatit jídlo v restauraci. Řekla jsem si, že až přinesou účet, prostě ho zaplatím sama. Nechala jsem ho vzít mě za ruku a zvednout z lavičky. Musela jsem se zaklonit, abych mu viděla do obličeje.

„Vy jste ale velký.“

„A vy ne.“

„Já jsem průměrná.“

Sklonil se níž, po rtech mu přelétl úsměv. Pak se zasmál a tiše mi zamumlal do ucha. „Nikdy bych neřekl, že jste průměrná.“

„Myslela jsem na výšku.“

„No, to já teda ne. V tomhle ohledu jsem byl vždycky na špičce statistiky.“

„Myslím, že jste na špičce v mnoha ohledech.“

Zaculil se, přitáhl si mě a přidržel mě blíž k sobě.

„Řekl bych, že to teď budete moct zjistit, že, Lottie?“

Zmohla jsem se jen na přikývnutí.

Kapitola 4

LOTTIE

Zavedl mě přes ulici do kavárny, odkud mě zřejmě tehdy večer pozoroval. Očividně tady patřil ke stálým hostům, hned se důvěrně usmíval na servírku.

„Ahoj, Macy.“

„Čau, Logane. Kafe?“

Podíval se na mě, jestli souhlasím, a pak na ni kývl. „Dvakrát, prosím.“

„Hned to bude.“

Posadili jsme se. Logan odložil pouzdro s kytarou na jednu z volných židlí. Zvědavě jsem se rozhlížela. Mockrát jsem šla okolo, ale nikdy jsem nebyla vevnitř. Bylo to jako návrat do starých časů, kdy se lidé scházeli a trávili společně den. Prostor zaplňovaly umakartové pulty a stolky, židle s ošuntělým vinylem a ošlapané linoleum. Bez ohledu na stáří však bylo všechno bez poskvrnky – pulty naleštěné, podlaha nablýskaná. U pultu sedělo několik starších mužů. Popíjeli kávu a jedli koláče, které byly vystavené ve vitrínách. Pod klenutými skleněnými kryty bylo vidět další moučníky s tlustou polevou. Vzduch byl prosycený vůní kávy a tuku z grilu v zadní části a mně z toho začalo kručet v břiše.

„Mají tu nejlepší cheeseburgery v celém městě,“ informoval mě Logan. Do jídelního lístku se ani nepodíval. „Jestli teda jíte maso.“ Jeho rty zvlnil úsměv. „Nebo jste jedna z těch dívek, co jedí jenom saláty? Proto jste tak hubená?“

„Já maso jím. A nejsem hubená,“ dodala jsem defenzivně.

„Jste. Nedávno jste zhubla.“

Založila jsem si ruce na hrudi. „Jak moc zblízka jste mě přesně sledoval?“

Objevila se Macy a položila na stůl dva kouřící hrnky s kávou.

„Budete jíst, nebo to bude jenom to kafe?“

„Dva speciály, Macy. Sýr navíc na oba.“

Odešla, než jsem stačila něco říct.

„Třeba mám laktózovou intoleranci.“

„A máte?“

„Ne.“

„Takže dobrý. A kromě toho jsem vás několikrát viděl, jak si dáváte kafe. Vždycky bylo se smetanou.“

„Logane…“

„Lottie,“ oplatil mi žertovně.

„Neodpověděl jste mi na otázku.“

Dlouze se napil kávy a nespouštěl ze mě pohled.

Pára z hrnku mu stoupala kolem hlavy, jeho dlouhé prsty dokázaly obejmout celý velký hrnek.

Položil ho na stůl a opřel se o ruce. „Jak moc zblízka jsem vás sledoval?“

Skoro jsem se bála, jaká bude odpověď.

„Ano.“

Několikrát přejel po oušku hrnku. „Hodně zblízka.“

„Proč?“

Odpověď na sebe nechala chvíli čekat. „Protože mi připadalo, že potřebujete někoho, kdo by na vás dával pozor.“ Zvedl svoje oduševnělé oči a v duhovkách barvy whisky se mu zalesklo světlo. „A vy jste za mnou přišla jako první.“

„Já?“

„Tehdy v podzemce. Viděl jsem vás, jak jdete – ramena shrbená – a vypadala jste strašně smutně. Když jste se posadila, připadalo mi, že musím něco udělat, abyste se cítila líp. Tak jsem pro vás začal hrát.“

„Pro mě? Myslela jsem, že to bylo, ehm…“ Zarazila jsem se, protože jsem nevěděla, jak to říct.

„Pro peníze?“ odhadl přesně.

„Ano.“

„To je vždycky bonus, ale to nebyl ten důvod. Chtěl jsem pro vás něco udělat. Působila jste tak ztraceně, úplně na dně.“ Posunul ruku přes stůl, zahákl prst kolem mého malíčku a zmáčkl ho. „Chtěl jsem – musel jsem – vám pomoct.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Sklopila jsem oči k našim rukám. Ta moje vypadala vedle jeho tak malá. Celá by se vešla do jeho dlaně. Držel mě pevně, konečky prstů měl mozolnaté od hraní na kytaru a od mnoha let tvrdé práce, jak jsem odhadovala. Drsná kůže mi ale vůbec nevadila. Jeho dotek mi byl vlastně naopak příjemný. Zvedla jsem oči, podívala se na něho zpříma a konečně jsem sebrala odvahu, abych mu řekla, na co jsem už tak dlouho myslela.

„Vaše hudba mě úžasně uklidňuje, Logane. Je to jediná věc, na kterou se každý den můžu těšit. Ani neumím vyjádřit, jak moc pro mě znamená.“

„Hraju jenom pro vás.“

Neměla jsem čas odpovědět.

Přišla Macy a předložila nám talíře s obrovskými burgery a s tolika hranolky, že až přepadávaly přes okraj. Pustili jsme se do jídla a já jsem si až teď uvědomila, jak blízko jsme se jeden ke druhému nakláněli. Nezdálo se, že by to Loganovi nějak vadilo. Mrknul na mě, vzal láhev s kečupem, nalil si důkladnou dávku a pak kečup nabídl mně. Vzala jsem si ho a udělala malý flíček na okraji talíře.

Zírala jsem na burger a nevěděla, jak ho mám jíst, aniž bych se celá pokecala. Podívala jsem se na Logana, který se už s chutí pustil do svého burgeru. Z koutku úst mu ukapával sýr a kečup a on si je s úsměvem utřel ubrouskem. Přisunul mi blíž můj talíř.

„Dejte se do toho, Lottie. Chci vidět, jak to všechno sníte.“ Znovu si ukousl pořádné sousto a líně žvýkal. Jak polykal, ohryzek se mu pohyboval. Namočil si hrst hranolků do kečupu, strčil si je do pusy, žvýkal a polykal a já jsem ho fascinovaně pozorovala.

Zavrtěl hlavou a naklonil se přes stůl. „Neměl bych vás nakrmit?“

Probrala jsem se z transu. „Ne.“ Popadla jsem burger a kousla do něj. Na moje chuťové pohárky zaútočil rozpuštěný sýr, mastné maso a opečené cibulky. Žvýkala jsem a polykala a oči se mi samovolně zavíraly nad tou slastí. Měl pravdu. Byl to ten nejlepší burger, co jsem kdy jedla.

Zasmál se a to mě přimělo otevřít oči. Mrknul na mě.

„Je to dobré.“

„Však jsem vám to říkal.“

„Vy jste si teda nějak moc jistý sám sebou.“

Ukousl si, převaloval sousto v puse, pak pokrčil ramenem. „Zřejmě jo. Když vedete takovýhle život, tak se bez toho neobejdete.“

„Takovýhle život? Myslíte to všeobecně, nebo, hmm, ve vašem oboru?“

Odhrnul si vlasy z čela a zavrtěl hlavou. „Máte na mysli něco jako mladý osamělý chlápek ve velkém městě? Nebo pouliční muzikant, který by rád prorazil?“

„Ehm…“

„Takhle to asi vidíte, že jo? Když se na mě podíváte. Chudý, nedaří se mu, potřebuje almužnu. Tak jako tuhle večer, že?“

Nespouštěl ze mě oči a já jsem cítila, jak mi horko stoupá vzhůru po hrdle a rozlévá se mi po obličeji. „To nebyla almužna.“

„Tak jak byste to nazvala?“

„Poděkování.“

„Házíte snad stovku doláčů do každýho futrálu na kytaru?“

„Ne. Ale…“

„Ale co?“

Připadalo mi, že náš rozhovor zaplul do nebezpečných vod. Opatrně jsem položila burger zpátky na talíř a otřela si prsty.

„Vaše hudba pro mě něco znamená. Víc, než dokážu říct. Přináší mi klid. Je to… jediná věc, na kterou se každý den můžu těšit.“ Začala jsem mluvit hlasitěji. „A vy jste mi nikdy nedovolil dát vám peníze. Ale všem ostatním ano!“

„To je něco jiného.“

„Nerozumím.“

Dojedl svůj burger a zprudka odstrčil talíř. Dopil zbytek kávy, ukázal, že chce dolít. Pak počkal, až mu Macy dolije. Odešla a vzala s sebou prázdný talíř.

„Sotva jste se toho jídla dotkla.“

Podívala jsem se na nedojedený burger a velkou hromadu hranolků, které zůstaly ležet na mém talíři. „Neměla jsem moc hlad. Chcete ho?“

„Ne. Chci, abyste ho dojedla vy.“

„Povězte mi, co jste tím prve myslel.“

Drsně si přejel rukou tvář. „Hraju pro vás. Jestli ostatní lidi poslouchají a mají z toho nějaké potěšení, tak fajn. Pokud mi chtějí dát peníze, taky dobře. Ale moje muzika je mým darem pro vás. Nemusíte platit, abyste ji mohla poslouchat. Nikdy.“

Jeho slova mě ohromila.

„V čem se tak liším od ostatních?“

„Tím, že jste to vy.“ Sklonil se, natáhl ruku přes stůl a pohladil mě prsty po zápěstí. „Hned jak jsem vás poprvé uviděl, cítil jsem, jak mě to k vám táhne… Vnímal jsem to nutkání se o vás starat. Když jsem vás uviděl, mířil jsem zrovna domů. Vypadala jste, jako by vám na ramenou ležela celá tíha světa. Připomnělo mi to…“ Zachmuřil se a zmlknul.

„Co vám to připomnělo?“ pobídla jsem ho.

„Připomnělo mi to, jak vypadal můj táta. Utahaný, zničený. Vyčerpaný, na pokraji sil.“ V očích mu plálo, když se na mě přes stůl díval. „Ten svět korporátu ho zabil. Umřel ve dvaačtyřiceti. Dostal infarkt přímo za svým psacím stolem. Prostě padl a byl mrtvý.“

Přikryla jsem si ústa. „Logane,“ vydechla jsem.

„Bylo mi čtrnáct. Sledoval jsem, jak tvrdě pracuje. Jenže to nikdy nestačilo. Když tomu dal deset hodin, tak po něm chtěli dvanáct. Když pracoval šest dní, chtěli od něho sedm. Každej zasranej den se snažil, aby vyhověl – a nikdy to nebylo dost. Věnoval tý nenasytný korporaci všechno, a jediný, co z toho měl, bylo, že se dostal předčasně do hrobu.“ Odhodil ubrousek na stůl. „A jediný, co jsem z toho měl já, byla jedna pěstounská rodina za druhou, až jsem potom utekl.“

„A co se stalo s vaší matkou?“

„Odešla, když jsem byl ještě malý. Nenáviděla průměrný život, který vedla. Pořád tátovi říkala, že by chtěla víc. Jednoho dne se spakovala a zmizela, aniž by někomu z nás řekla aspoň slovo.“ Logan na okamžik zavřel oči. „Táta zůstal se mnou a dál dělal práci, kterou nesnášel.“ Hlasitě vydechl. „To je život.“

Nevěděla jsem, co mám říct. Mezi námi se rozhostilo ticho. Loganovy prsty bubnovaly o stůl v neklidném rytmu, jeho noha se pohupovala krátkými rychlými pohyby jako kyvadlo. Sáhl přes stůl, přitáhl si blíž k sobě můj talíř a začal z něj ujídat hranolky. Jeho pohyby byly trhavé a napjaté a odvracel pohled.

Konečně promluvil. „Promiňte, neměl jsem to na vás všechno vybalit. Obvykle o svojí minulosti nemluvím, ale s vámi to tak nějak přišlo samo.“

„Ne, já jsem ráda, že jste mi to řekl. Jak se váš otec jmenoval?“

„William. William Logan.“

„Určitě by na vás byl hrdý.“

Logan jenom mávl rukou. „Povězte mi něco o sobě.“

„Nemám moc co vyprávět, vážně. Pracuju u Prescott Inc.“

„To je ta investiční společnost?“

„Ano.“

„Prescott, to je jako vaše příjmení?“

„Ano, otec tu společnost vlastní a řídí.“

„Určitě žádná protekce, že ne?“

Projel mnou záchvěv hněvu. „To teda ne. Vystudovala jsem školu a dosáhla titulu. Musela jsem se vypracovat tak jako kdokoliv jiný. Jsem jenom manažerka jedné malé skupiny. Jestli něco, tak jedině to, že jsem musela pracovat tvrději a dokázat víc než druzí právě proto, kdo jsem.“ Zvedla jsem bradu a zadívala se mu zpříma do očí. „Otec zastává názor, že si člověk musí svoje místo zasloužit, ať už patří k rodině, nebo ne.“

Logan zvedl omluvně ruce. „Pardon, jen jsem žertoval. Určitě jste ve své práci dobrá.“

Pokrčila jsem rameny a zvedla šálek k ústům. „Snažím se.“

„Máte svoji práci ráda?“

Zabloudila jsem pohledem k talíři a pak se znovu podívala na Logana. Povytáhl obočí a pozoroval mě. „Jestli nad tím musíte takhle důkladně přemýšlet, tak bych řekl, že odpověď zní jednoznačně ne.“

„Nevím jistě, jestli má někdo doopravdy svoji práci rád.“

Stiskl rty a zároveň rychle pokrčil ramenem. „Já jo.“

„Ne každý se může potulovat po ulicích a dělat muziku pro zábavu.“

Ukázal na můj talíř. „Vy už to opravdu nebudete jíst?“

„Ne.“

Přitáhl si ho k sobě, vzal si zbytek burgeru a v minutě ho zlikvidoval.

Uvažovala jsem, jak často se asi nají. Byl sice štíhlý, ale nevypadal podvyživeně. Měl svaly a očividně byl ve formě.

Přistihl mě, jak na něho zírám, zasmál se a přivolal Macy.

„Ještě kafe, prosím. A kus perníku. Díky. Se dvěma vidličkami.“

Macy nám oběma dolila šálky a odnesla můj teď už prázdný talíř.

Otřel si ruce a pusu a zmuchlal ubrousek. „Je mi jasné, co si myslíte. Ujišťuju vás, že se o sebe umím postarat.“

„No, ehm…“

Macy před nás postavila veliký kus perníku se dvěma vidličkami.

„Nechte si chutnat.“

Napíchl kus moučníku a s vidličkou v ruce se naklonil přes stůl. „Musíte ochutnat ten perník – je báječný.“

Dovolila jsem mu strčit mi vidličku do pusy, opřela se a vychutnávala si bohaté aroma. Perník byl hutný a vlhký, plný skořice a muškátového oříšku, jen se rozplýval na jazyku.

„Výborný.“

„Ten mám nejradši.“ Pořádně si ukousl a spokojeně pobrukoval. „Dávám si ho pokaždé.“

„Chodíte sem často?“

„Docela jo. Nejsem moc dobrý kuchař, jedině když dělám snídani. Ve smažených vejcích jsem jednička.“

„A vy máte, hm, místo, kde vaříte?“

Odložil vidličku a nahnul se blíž. „Nejsem žádnej chudák. Že nemám kancelář, kam bych chodil, nebo že nenosím nóbl oblek, ještě neznamená, že jsem bezdomovec. Ale nebydlím sám. Mám byt, ve kterým žiju společně s několika přáteli. Ve skutečnosti mám práci. A dokonce mám i účet v bance a kreditní kartu.“ Ušklíbl se. „Ne každý měří svůj úspěch tím, čím si vydělává.“

Z rozpaků mi zrudly tváře. „Omlouvám se. Nechtěla jsem vás urazit.“

„Neurazila jste mě. Jen jsem prostě chtěl opravit, co si o mně myslíte. Je mi jasný, že máme opačný názory na to, co je úspěch, a na to, jak žijeme. Ale víte, co se říká o opacích.“

Zmateně jsem se zamračila. „Nevím, co tím myslíte.“

„Vy jste součást korporátního světa. Neúnavně pracujete, abyste se zavděčila pánovi, jemuž se zavděčit nelze. Já jsem se rozhodl, že nikomu dělat otroka nebudu. Dělám si, co chci. Nikomu se nemusím zodpovídat.“

„Všichni se někomu zodpovídáme. Musíte být zodpovědný.“

„Já se zodpovídám jenom sám sobě. Žiju jednoduchý život a líbí se mi to. Nepotřebuju všechny ty zbytečnosti, které se považují za známky normálního života.“

„Ale co když onemocníte… nebo budete zraněný?“ zeptala jsem se a připomněla si, jak často jsem slyšela o přepadeních v metru. „Co když vám někdo ukradne kytaru – jak potom budete žít?“

Macy položila účet na stůl a já jsem po něm hrábla. Logan se zamračil a snažil se mi ho vzít.

„Na to ani nemyslete. To já jsem vás pozval na kafe.“

Přitiskla jsem si účtenku k hrudi. „Ne. Já to chci zaplatit.“

„Neurážejte mě, Lottie.“

„Já vás neurážím. Prosím, nechte mě to zaplatit. Můžu si to dovolit.“

Jeho pohled potemněl. „A vy si už zase myslíte, že já si to dovolit nemůžu.“

„Já…“

„Dejte mi ten zatracenej účet.“

Neústupně jsem zavrtěla hlavou.

„Už mě fakt zlobíte.“

„Chci to zaplatit.“

Vstal a hmátl do kapsy. Hodil na stůl pár bankovek a sebral pouzdro s kytarou. „Tady to máte. Už jste mi zaplatila.“

Odkráčel pryč. Když jsem se podívala na stůl, poznala jsem ty peníze. Byly nové, ale už dost pokrčené, jako by je někdy předtím pevně mačkal v dlani. Byla jsem si jistá, že jsou to peníze, které jsem mu tehdy večer hodila do futrálu.

Macy přišla ke stolu a zamračila se. Vzala peníze a povzdychla si. „Vždycky nechává hodně navíc.“

„Chodí sem často?“

„Už kolik let. Třikrát nebo čtyřikrát týdně – a dokonce i když ještě chodil do školy, aby získal titul. Ale tohle je poprvé, kdy s sebou někoho přivedl.“ Pozorně si mě prohlížela. „Musíte se mu líbit.“

„Do jaké školy?“

Strčila si peníze do kapsy. „Je učitel. To jste nevěděla?“

Zavrtěla jsem hlavou a v mozku mi to šrotovalo. Učitel? Proč hraje za peníze na ulici, když je učitel?

Vstala jsem, oblékla si kabát a cítila smutek. Naštvala jsem ho a urazila, takže teď už se odpověď na tuhle otázku nikdy nedozvím. A nejspíš ho ani nikdy neuvidím. Srdce mi ztěžklo a v očích mě začalo pálit, když jsem si uvědomila, že ho už nikdy ani neuslyším hrát. Na konci dlouhého únavného dne na mě nikdy nebude čekat jeho muzika, jeho přítomnost. Vzedmuly se ve mně emoce a já jsem pevně sevřela opěradlo židle.

Měl pravdu. Udělala jsem si na něj názor jen na základě toho, co jsem viděla. Protože hrál v podchodu metra, předpokládala jsem, že je bez domova, bez práce a na dně. Že potřebuje moji pomoc.

Pravda však byla, že já jsem potřebovala pomoc od něho.

Unaveně jsem se vydala na cestu domů, moje kroky se vlekly.

Když jsem došla do svého bytu, vyčistila jsem si zuby, převlékla se a vlezla si do postele, úplně vyčerpaná a s pocitem, že je mi snad sto let.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Struny srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.