Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

V predvečer

Božena Slančíková-Timrava

Copyright © 2022 Petit Press

Copyright ePub version © 2022 iAdverti

Copyright © 2022 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Eva Lužáková, Patrícia Šimonovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0794-9

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Božena Slančíková-Timrava. Sobrané spisy Timravy, sväzok II. TATRAN. Turčiansky Sv. Martin 1922. 202 s.

Bibliografické poznámky

Sobrané spisy Timravy, sväzok II.

Prípad Jana Hrkaľu

V predvečer

Nijakej radosti

Mocnár

1922

Tlačil „TATRAN“, nakladateľský účastinný spolok v Turčianskom Sv. Martine.

V PREDVEČER

Jano Sponík dohotovil skriňu Ili Jabĺčkovie, len pri vrchnáku čo mal ešte robotu, a bral sa do chyže, uvariť si obed. Bôb vrel mu už od rána i na ohnisku pred pecou, ale zapražiť bolo ho načim ešte. Šiel do komory pre loj — s tou omastou najradšej jedával — rozkrájal a dal na pavnicu ku ohňu i ten. Jano Sponík totiž varí si jedlo sám — je vdovcom už od štyroch rokov. Nemá nikoho pri sebe. Dve dievky sú vydaté — syna nemal. Jedna vydala sa za terajšieho rychtára, druhú, mladšiu, ktorá mu je milšia, vzal Jano Hambárovie. Ani poľa nemá Sponík. Rozdelil ho dievkam hneď, ako žena umrela, a on žije iba z práce rúk svojich. Je totiž Jano Sponík majster, a hľadaný. Vie skrine robiť, chýr ktorých široko-ďaleko preniká, hrable, úle, poriská, metly. Vie murovať, vakovať, kresať. Nikdy nemá svobodného času a dobre že si i navarí to jedlo nejaké. Ba ani najesť by sa nestačil. I teraz ledvaže zvrel bôb, odstavil ho hneď a nalial si z neho na mištičku. Ani nečakal, kým vychladne, ale sadol k nemu a začal ho lyžicou chladiť. Odkrojil krajec chleba a dúchajúc si i na lyžici, začal jesť. Bôb je dobrý, veď skoro pol litra sladkého mlieka nalial doň i so smotánkou, no Sponíkovi nechutí dnes jedenie. A to nielen dnes, ale už od štvrťroka nič sa mu nepozdá, čo by si čo pripravil. I teraz položil lyžicu do misy a podoprel dlhovlasú hlavu rukou, i pozerá po izbe zamyslene. Je samá pavučina a samý neporiadok. Nekalená je ako pred Kračúnom, lavice nešuchané i tri mesiace — všade poznať, že chybí ženská ruka. I na tomto jedle badá, že ho žena nepripravila. Či je nie dosť slané, či čo mu je, ale nejde dolu pažerákom… No Sponík toho predtým nespozoroval. Štyri roky, ako pochoval chorľavú ženu, štyri roky, čo sám sa trápi, a štyri roky pritom spokojný sa cítil. A teraz zrazu to prišlo naň, ako by strelil, že všetko sa mu zhnusilo. Pred troma mesiacmi umrel Ondro Filipovie; keby ten žil, nevedel by Sponík, že tu chybí ženská ruka a že je žena vôbec treba na svete…

Sponík vylial bôb nazpät do hrnčeka, bude jesť pozdejšie. Vyšiel na dvor dokončiť skriňu. Vzal kresačku a kľakol k robote medzi triesky. Skriňa je veľká, ťažká. Dvom chlapom i prázdnu bolo by dosť niesť. Jabĺčkovka dala ju spraviť dievke — veru i s ňou, mizernou, by sa spratala do nej. Sponík také skrine vie robiť. Chýr im ide i po druhých dedinách. Nie jednu desiatku zarobil už pri nich. Každá matka, čo dievku vydáva, jeho pohľadá… Ale teraz ani táto robota mu nechutí. Naveky vracia sa ku tej myšlienke, ako Ondro Filipovie umrel a nechal po sebe peknú mladú vdovu.

„Ja nemôžem ďalej takto sám byť — všetko je naopak,“ myslí si a zastane v kresaní. Ruka klesla mu na lono bezsilne. Z čista-jasna a zreteľne vidí teraz, že nemôže samotný byť ďalej. Všetko mu okapuje. Keď on ide preč, dom ostane sám na seba a súsedia zlí. Zdola Čavkuľa, ktorá nič nerobí, len troví, čo jej muž zarobí, a ktorá každý deň s kým-tým sa vadí, a ani raz neľahne večer bez toho, aby niekomu neukrivdila, kradne mu vajcia z chlieva, a druhý súsed, Ťukáč, so štyrmi deťmi-vlčenci, všetko uchytí, čo môže. Zahradu mu svlečú každý rok. Cibuľu, cesnak, to iba im nasadí. Jabloň, tú sladkú, vlani do čista mu sholili. I kohúta mu oni zjedli teraz na Turíce, a ako banuje za ním Sponík. Nebol by ho dal ani za hocijaké drahé hodiny — každé ráno ho spevom zobúdzal. Nemôže Sponík viac takto ostať — z toho je nič!

„Krešete, apo?“ zavznel hlas za jeho chrbtom. Sponík sa obzrel a čelom prešla mu mrzutosť, že ho vyrušujú. Do dvora dochodila Anča, staršia dievka, vydatá za rychtárom.

„Krešem!“ Sponík zdvihol ťažkú ruku s ťažkou sekerou ku robote a nič iného neriekol. Nespýtal sa, načo prišla, alebo kde ide. Nebola mu po vôli táto dievka nikdy… Anča je vysoká, čierna, s bradovicou na líci. Na hlave má bielu šatku a na pleciach hrable.

„Idem ku senu!“ rečie zastanúc si k nemu a spustí hrable s pleca na chvíľku. „Paľo mi naručil, aby som sa vás spýtala, či budete tú vyhňu murovať, čo tí Liptáci zbehli, či nie? Že ak by ste neprišli, tak miesto vás zjednajú Paľa Pavniakovie. Bude Bubliš, Vendľo a tretí aby ste vy boli.“

Sponík neodvetil, len kreše ďalej, ako by ani k nemu nevravela.

„Paľo by už len najradšej vás… Tak aby ste mu odkázali, lebo že iného zjednajú!“ opätuje dievka, opretá o hrable, hľadiac uprene na otca. Sponík pohol plecom. Jej prítomnosť, i všetko čo vraví, čoho sa mu i veľa vidí, nemilé mu je, ako by nepriateľa mal pred sebou.

„Nech zjedná, keď chce!“ odvrkol.

Ančine čierne oči neodtrhnú sa od širokej, červenej tvári otcovej, nerozumejúc ho. Apa nikdy neradi veľa vraveli, je pravda, ale zárobky, najmä takéto pri obci, kde možno dobre natiahnuť, neohŕdajú. Čože im je? A od pár čias badá túto premenu u nich.

„Tak neprídete, apo?“ spýtala sa ešte raz. On iba plecom uhol mrzute. Nikdy nechcel tejto dievky, a teraz mu je na nestrpenie zrovna — sám nevie, prečo.

„A či ste chorí, apo?“ spýta sa ho, keď len mlčal.

„Ale, netrešti ma!“ nahneval sa a kreše prudkejšie ďalej.

„Tak sa prídite na večer zjednať s ostatnými. Zajtra že sa hneď musíte chytiť do roboty, povedal Paľo.“ Anča oprie hrable o dom a ide do domu poobzerať. Izba je sotva dnes zametená; po zemi plno smetí a triesok, stará kabanica a starých kapcov celý rad, čo doniesli apovi na reparáciu, po laviciach rozložené. Hrnce i rajnice neumyté azda i od troch dní. No Anča neobriadi, veď je aj v jej chyži nie o veľa krajšie, a dve ženy sú. Sedliačka je nie pani, tá nestačí cifrovať svoj dom, dobre že ho raz cez deň zametie. V lete je roboty do pretrhnutia v poli, tú nemožno zanechať pre pletku. Dom sa poriadi, keď poľné roboty minú… Jednako stiahla dlaňou pavučinu, ktorá, ako obrus veľká, od pece po dvere bola sa rozprestrela.

„Veď to inak bude, keď príde syn so Zuzkou!“

Usniesli sa boli totiž, hneď ako mať umrela, že najstarší syn jej, keď sa ožení, príde sem ku starému apovi bývať. Tej zimy sa i oženil, ale starí nepripomínali, aby prišiel, a oni neponúkli syna tiež. Zíde sa im samým, najmä teraz, že je muž rychtárom.

Anča vyšla na dvor a ešte raz riekla, že Paľo teda nebude volať Pavniakovie Paľa, a Sponík zas len neodpovedal. Anča prizrela sa mu do širokej tvári prenikave a vyšla s ovesenou hlavou zo dvora. Čo je veľa, to je veľa. Otec aj včera, keď sa ho spytovala, či má ešte čisté oblečenie, slova neriekol, a ona v ničom sa neprehrešila.

Pri dome Čavkule, čo dotiaľ nešla spať, kým sa s niekym nezvadila, temer búšila sa do gazdu Hambárovie, ktorý hrdo sa držiac, šiel s kosou s poľa.

„Hop, Anka! Čože si taká zahútaná, čo ti je?“ privravel sa starý gazda, svokor jej sestry, odstúpiac sa jej krok.

„Bola som u apu, bačik!“ odpovie, mysliac, že sa jej spýtal, kde bola. „Či je Zuza doma?“

„Azda je svat chorý?“

„Apo?“ Anča vtedy zdvihla hlavu, dobre rozumejúc, že sa k nej vraví. „Nič im je, ale sú takí nejakí sami sebe — ani reči! Neviem, čo sa im stalo od jedného času.“

„Nuž ženiť sa chce, hehe!“ zasmial sa hrdý gazda, ktorý rád sa zabavil na druhých vôbec.

„Ale, bačik, len neshutujte, a neobracajte na posmech,“ nahnevá sa Anča a sa i zapáli. „Čože by sa tí ženili?“

„No, nezabož sa ani raz, Anka! Dnes tretí deň, keď bol u mňa, z jeho úst som počul, že takto nenabudne!“

„Apo to povedali?“ Anča zastala, oči dupkom uprúc na gazdu.

„No, to len tak žartom,“ hodil on rukou, vidiac jej zľaknutie.

No Anča nespamätala sa z prekvapenia. Zastala a nevedela ani, čo by mala robiť v tú chvíľu. Či sa vrátiť k apovi, aby sa prezvedela o pravde? Ale prispomnúc si, že jej ani neodpovedal na reč, šla len do poľa, kde sa zachytila, ku senu. No i pri práci myslí len na tú vec. Nevie ani, ako premetáva seno, či zle, či dobre. Mece ho vše na ten, zas na ten bok — sem i tam. Ani mimoidúcim ľuďom nezaďakuje, ktorí sa jej klaňajú, lebo ich nepočuje. Duchom nie je tam, ale pri slovách bačika Hambárovie, že sa apo chcú oženiť…

„Tá sa ti vám nazdá, že naveky bude rychtárkou,“ smiali sa ľudia ztade idúci. „Ani ti nezaďakuje!“

„A nevesta ti je kde?“ zavolal Detvovie Jano, hájnik, povýšeným hlasom, ktorému tiež neďakovala na poklonu.

„Sama lepšie spravím!“ odvrkla ona, dopočujúc skríknutie, ale nepozrie hore. Anča dosiaľ ešte neohovorila svojej nevesty, radšej zastala, že je primladá, keď niečo nespravila, ako bolo treba; no teraz je taká rozobratá, že by ani seba nepoznala. Ani nezbadala, ako deň minul, iba keď zaľahla tma na polia a už nielen gazdiné, ale i všetok pracujúci ľud bral sa domov. Idúc domov, ohlásila sa vo dvore otcovom, ale tam bola izba zamknutá. Azda šiel otec o to murovanie k mužovi. Doma našla nevestu na dvore chovať drobný statok. Stála nad válovom, kde žraly svine, a jedla chlieb, majúc veľký okruh v ruke. Z otvorených okien domu zavznievala vrava viac ľudí.

„A či ty už chováš? Čože ste ma nečakali? Či si im nedala horúce žranie?“ spýtala sa Anča hneď, ako vkročila do dvora. Nevesta je veľmi pekná, ale veľmi mladá ešte, nič nevie dokonale spraviť, všetko len nedbale, ako vietor, a jie vždy. Potiahla plecom a povie len tak nedbale:

„Apa im spravili!“ Ani hovoriť ešte nevie poriadne.

„A kto je to tu?“

„Chlapi!“

„Či sú aj starý apa od Sponíkov tu?“

„Nie!“

Anča zdúpnela. Oči uprela na krásnu tvár nevesty, ako by tam chcela najsť vysvetlenie. Tak kdeže sú apa? Azda šli už na zálety niekde? Tak nebodaj pravdu majú bačik Hambárovie, že sa chcú oženiť!… Shodila hrable pod cieničku s prudkosťou, a berie sa do izby nanovo rozrušená.

„A Jano je kde?“ spýtala sa ešte jednako zo dvier nevesty. Jano je najstarší syn a muž nevestin, a ona i o tom len cez plece hodí slovo:

„Neviem!“

„Nešiel s volmi? Veď ta mal isť!“ skrútla sa Anča popúdená. Tu nik sa o gazdovstvo nestará, všetko je u nich prevrátené, ako na Sodome, odkedy je muž rychtárom.

„A Paľo je kde?“

„A ja viem?!“ hodí plecom nevesta, pchajúc chlieb do úst.

„Veď ty nič nevieš, len jesť!“ myslí Anča napaprčená.

Najmladší chlapec, Ďuro, behal po dvore s papekom a naháňal psov, trasúc pritom hlavou, ako by ju osieval. O toho nemusí sa Anča spýtať, ten neodchodí z domu. Je trochu bez rozumu. Keď bol dvaročný, spadol s múrika na horúce platne sporáka, spálil si temeno — to mu poškodilo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Pôvodná publikácia

V predvečer