LEONARDO

PETŘVALD

Andrzej Sapkowski

NARRENTURM

Copyright © 2003, 2021 by Andrzej Sapkowski

Translation © 2003 by Stanislav Komárek

Cover illustration © 2021 by Slava Gerj

Cover design © 2021 by Lukáš Tuma

Illustrations © 2003 by Jana Komárková

For 4th Czech Edition © 2021 by Lenka Pilchová – Leonardo

ISBN 978-80-7477-067-8

ISBN PDF: 978-80-7477-068-5

ISBN ePub: 978-80-7477-069-2

ISBN Mobi: 978-80-7477-070-8

Konec světa Léta Páně 1420 nenastal. Ačkoliv mnohé nasvědčovalo tomu, že se k němu schyluje.

Nevyplnila se temná proroctví chiliastů, předpovídající příchod Konce zcela přesně na rok 1420, měsíc únor, pondělí po svaté Scholastice. Hle – minulo pondělí, přišlo úterý, po něm středa – a nic. Nenadešly dny Hněvu a Trestu, předznamenávající příchod Božího království. Po tisíci letech nebyl propuštěn Satan z žaláře svého, aby svodil národy na čtyřech stranách světa. Nezhynuli všichni hříšníci a odpůrci pravého Boha mečem, ohněm, hladem, krupobitím, zuby šelem, žihadly štírů či jedem hadů. Marně očekávali věrní příchod Mesiášův na horách Tábor, Beránek, Oreb, Sion a Olivetské, bezvýsledně očekávalo nový příchod Kristův quinque civitas – v Izaiášově proroctví zmiňovaných pět měst, za něž byla považována města Plzeň, Klatovy, Louny, Slaný a Žatec. Konec světa nepřišel. Svět neshořel v ohni a nezahynul. Přinejmenším ne celý.

Ale i tak bylo veselo.

Ta polévka je vážně výborná. Dobře okořeněná, hustá a mastná. Dávno jsem takovou nejedl. Díky vám, štědří pánové, za pohoštění, díky i tobě, švarná krčmářko. Rozpakujete se zeptat, jestli neodmítnu pivo? Inu, neodmítnu, napiju se s chutí. Comedamus tandem, et bibamus, cras enim moriemur.

Konec světa se roku 1420 nekonal, ani o rok později, ani o dva, ani o tři, ba ani o čtyři. Běh událostí se neměnil. Trvaly války, šířil se hlad, řádily choroby, svou daň si vybírala mors nigra. Člověk zabíjel a okrádal bližního svého, požádal jeho manželky a vůbec mu byl vlkem. Židům čas od času uchystal pogrom, kacířům zase hranici. Smrtka s kosou se toulala zemí, po nocích tančili na pohřebištích kostlivci, inkubus se sápal mezi sevřená stehna spících panen a striga číhala ve tmě na osamělého poutníka. Ďábel nepokrytě zasahoval do věcí vezdejších a proháněl se mezi smrtelníky tamquam leo rugiens – jako lev řvoucí, hledající, koho by rozsápal.

Mnoho lidí proslulých a slavných v tom čase zemřelo. Dozajista se též nějací narodili, ale tak už to chodí, že data narození se v kronikách neuvádějí a zaboha si je nikdo nepamatuje, snad kromě matek. A snad kromě případů, kdy mělo novorozeně dvě hlavy. Ovšem datum skonu je vždy jisté – jako do kamene vytesané.

Roku 1421 v pondělí po třetí neděli postní, doživ se zasloužilých let šedesáti, zesnul v Opolí Jan apellatus Kropidlo, kníže krve piastovské a episcopus wloclaviensis. Před smrtí učinil ve prospěch města donaci šesti set hřiven. Povídalo se, že část té sumy byla umírajícím ústně odkázána známému opolskému nevěstinci „U zrzavé kundí“, jejž biskup navštěvoval až do poslední chvíle, i když ke konci života už jen coby voyeur.

V létě 1422, na přesné datum si již nevzpomenu, umřel ve Vincennes anglický král Jindřich V., vítěz od Azincourtu. O pouhé dva měsíce jej přežil král francouzský Karel VI., posledních pět let zcela pomatený na rozumu. O korunu se hlásil bláznův syn, leč Angličané odmítli jeho nárok uznat. Vždyť i královna vdova Isabela veřejně přiznala, že dauphina Karla počala sice s mužem zdravým na duchu, však mimo lože manželské. A protože pancharti na trůny nemají nárok, byl právoplatným vládcem Francie prohlášen syn Jindřicha V., malý Jindříšek, jemuž v té době bylo pouhých devět měsíců. Regentem se stal chlapcův strýc John Lancaster, vévoda z Bedfordu. Ten společně s Burgunďany držel severní Francii s Paříží, jih pak ovládal dauphin Karel s Armagnaky. A na bojištích po celé Francii ohlodávali toulaví psi lidské kosti.

Na letnice roku 1423 zemřel na hradě Peñiscole nedaleko Valencie Petr z Luny, vzdoropapež avignonský, vyobcovaný schizmatik, jenž navzdory rozhodnutí dvou koncilů až do smrti užíval jména Benedikt XIII. a titulu Svatý otec.

Z jiných, kdož v oněch letech odešli na věčnost, je třeba vzpomenout Arnošta Železného Habsburského, vévodu štýrského, pána Korutan, Kraňska, Istrie a Terstu. Z našich rodáků třeba Jana Ratibořského, knížete z krve piastovské a přemyslovské zároveň. Mlád zemřel Václav, dux Lubiniensis, a také Jindřich, spolu s bratrem Janem vladař v Minstrberku. V cizině zesnul Jindřich dictus Rumpoldus, kníže Hlohova a landfojt Horní Lužice.

Na pravdu Boží se odebral jak Mikuláš Tromba, arcibiskup hnězdenský, muž moudrý a zasloužilý, tak na Malborku Michal Küchmeister, velmistr řádu německých rytířů Nejsvětější Panny Marie.

No a musím vzpomenout, že umřel také Jakub Pučák zvaný Ryba, mlynář od Bytomi. Pravda, nedosáhl takového věhlasu jako všichni dříve jmenovaní, ale zato jsem ho osobně znal a často s ním popíjel. Což o všech dříve jmenovaných vskutku říci nemohu.

Nezaostávalo tou dobou ani kulturní dění. Zaníceně kázali Bernardin ze Sieny, Jan Kanty i Jan Kapistrán, učili Jean Gerson a Pavel Vlodkovič, psala Christina de Pisan, psal Thomas Hemerken à Kempis. Do své kroniky zaznamenával události doby Vavřinec z Březové. Na východě maloval ikony Andrej Rublov, na západě malovali Tommaso Masaccio a Robert Campin. Hubert van Eyck tehdy ještě tvořil pro kostel svatého Bava v Gentu oltář „Klanění se svatému Beránku“, jejž měl po jeho smrti dokončit jeho mladší bratr Jan van Eyck, dvorní malíř Jana Bavorského a Filipa Dobrého. Ve Florencii se v tom čase již pracovalo na stavbě úžasné dvouplášťové kupole chrámu Santa Maria del Fiore, kterou navrhl mistr Pippo Bruneleschi. Ale ani u nás ve Slezsku jsme v tom směru nezaostávali, jak se může každý přesvědčit ve městě Nise, kde mistr Petr z Frankenštejna postavil nadmíru okázalý farní kostel svatého Jakuba. Odtud z Miliče to není daleko, kdo jej dosud nespatřil, má příležitost prohlédnout si jej na vlastní oči.

A v roce 1422 slavil na hradě Lidě honosnou svatbu starý Litvín Jogajla – totiž král polský Vladislav. Za ženu si vzal Soňku Holšanskou, pannu mladičkou, ledva sedmnáctiletou, a tedy o půl století mladší než její královský ženich. Jak se povídalo, dívenka ta oslňovala více svojí krásou nežli ctností. Z toho později vznikla spousta potíží. A Jagello, jako by zapomněl, že mladou ženušku není radno zanedbávat, se již na počátku léta vypravil do Pruska na křižáky. Küchmeisterův nástupce, nový velmistr řádu Pavel z Russdorfu, měl tak záhy po svém zvolení možnost poznat sílu polských zbraní – a byla to tvrdá lekce. Těžko odhadnout, jak se starochovi dařilo v Soňčině loži, ale když šlo o to napráskat teutonským rytířům, na to byl Jagello čiperný až až.

Též v Českém království se udála spousta věcí závažných. Mocné bylo tam hnutí lidu, veliké válčení a veliké krveprolévání. Do podrobností však zabíhat nemíním… Odpusťte starému člověku, ale strach je vlastností lidskou a už nejednomu člověku šlo o krk skrze nerozvážné slovo. Na vašich erbech, páni, vidím polská znamení – Nalenče a Habdanky, na vašich, urození Čechové, kohouty vladyků z Dobré Vody i šípy Benedů z Nečtin. Ty, pane rytíři, jsi přece Zettritz, po našem Cetric, jak poznávám dle zubří hlavy ve tvém erbu. A tvoje šachovnice a gryfy, vznešený cizinče, nedovedu ani nikam zařadit. Navíc nemohu vyloučit, že ty, žebravý bratře svatého Františka, nedonášíš Svatému oficiu. Že donášíte vy, fratres Dominicanes, o tom není pochyb. Zajisté všichni pochopíte, že v tak různorodé společnosti nebudu mlátit pantem o českých záležitostech, to by bylo zpropadeně neopatrné. Vždyť nemám tušení, kdo z vás stojí za Albrechtem Habsburským, a kdo za polským králem a králevicem. Kdo je přívržencem Menharta z Hradce a Oldřicha z Rožmberka, kdo naopak Hynce Ptáčka z Pirkštejna a Jana Koldy ze Žampachu. Kdo podporuje vojvodu Spytka mladšího z Melštýna, a kdo biskupa Olešnického. Z podobných důvodů jsem už několikrát dostal pořádnou nakládačku a po tom se mi vůbec nestýská. Jestli řeknu, že v těch časech, o nichž vyprávím, stateční Češi rozprášili tři pyšné papežské kruciáty a mlátili Němčoury jako žito, schytám od jedněch. Když povím, že v bitvách u Vítkova a Vyšehradu a Žatce a Německého Brodu porazili bídní kacíři křížová vojska s pomocí ďábelskou, pustí se do mne druzí. Proto se omezím na pokud možno nezaujaté vylíčení událostí, jak se říká: sine ira et studio, stručně, věcně a bez komentářů.

Vezmu to zkrátka: Když na podzim roku 1420 odmítl polský král Vladislav českou korunu, kterou mu husité nabídli, spekulovalo se, že by ji mohl dostat litevský dux Vitold, kterému se odjakživa chtělo kralovat. Aby ale římského krále a římského papeže příliš neprovokovali, vyslali Jagellonci do Čech pro začátek pouze mladého Vitoldova synovce Zikmunda, syna Korybutova, jenž dorazil v čele pěti tisíc polských rytířů do Prahy na svatého Stanislava roku 1422. Jak se dalo čekat, Lucemburk a Odo Colonna čili papež Martin V. se tak rozzuřili, že už na Tři krále příštího roku se musel Korybutovič vrátit na Litvu. Jenže následujícího roku na svátek Navštívení Panny Marie byl opět v Praze. Tentokrát navzdory Jagellovi a Vitoldovi, navzdory římskému králi Zikmundovi, navzdory papeži – a tedy jako samozvanec a vetřelec. A jeho doprovod se už nepočítal na tisíce, nýbrž jenom na stovky jemu podobných dobrodruhů.

V Praze zatím povstání jako bájný Saturnus požíralo vlastní děti a jedna strana se rvala s druhou. Radikální kazatel Jan ze Želiva byl sťat v pondělí po neděli Reminiscere roku 1422 a již v máji téhož roku byl oplakáván ve všech pražských chrámech coby mučedník. Zpupně se též postavila zlatá Praha Táboru, leč tady padla kosa na kámen – totiž na Jana Žižku, vojevůdce nejznamenitějšího. Léta Páně 1424 druhého dne po červnových nonách uštědřil Žižka u Malešova Pražanům takovou krvavou lekci, že v Praze přibylo po té bitvě mnoho přemnoho vdov a sirotků.

Snad i slzy těch nevinných sirotků způsobily, že zanedlouho potom, ve středu před svatým Havlem, před Přibyslaví u moravské hranice skonal slavný Jan Žižka z Trocnova a později z Kalicha. Byv pohřben v Hradci Králové, tam tělo jeho leží. A jako dříve mnozí plakali kvůli němu, tehdy mnozí plakali pro něj, že jeho odchodem osiřeli. A od toho času si říkali sirotci…

To si zajisté všichni pamatujete, odehrálo se to celkem nedávno. A přece se nám všem zdá, že se v té době psaly dějiny. Víte, panstvo, jak se pozná taková dějinná doba? Že se najednou a závratně rychle děje spousta věcí. Tehdy se dělo hodně věcí a jedna událost stíhala druhou.

Jen konec světa, jak vidíme, nenastal. Třebaže mnohé nasvědčovalo tomu, že se k němu schyluje. Přišly přece, jak to tvrdila proroctví, veliké války a veliké rány na všechno křesťanstvo a spousta lidí sešla ze světa smrtí násilnou. Zdálo se, že sám Bůh si žádá, aby příchod nového řádu věcí předcházelo zničení řádu starého. Že se blíží apokalypsa, že šelma vystoupí z hlubin, kteráž bude míti sedm hlav a deset rohů a že čtyři strašliví jezdci budou cválat zpustošenou zemí v dýmu požárů. Že co nevidět zatroubí trouby andělské a budou zlomeny pečetě. Že nebesa budou dštít oheň a z jejich klenby spadne hvězda jménem Pelyněk, která otráví třetinu řek a studnic vod po vší zemi.

Hrůza člověka kolikrát obcházela, až se mu, s prominutím, zadnice svírala. Inu, byly to zlé časy, leč má-li ctěné panstvo zájem, mohu o nich vyprávět. Jenom tak pro zahnání dlouhé chvíle, dokud se nepřežene ta slota, co nás tady v krčmě zadržela. Budu vyprávět o těch časech i o lidech, kteří tenkrát žili, jakož i o takových, kdož tenkrát žili, však lidmi nebyli. O tom, kterak jedni i druzí snášeli rány, jimiž je ta neklidná doba stíhala. Kterak se potýkali s nepřízní osudu i sami se sebou.

Ten příběh začíná líbezně a utěšeně, rozkošně a vášnivě – vzrušujícími milostnými hrátkami. Nechť vás to však, vzácní posluchači, neoklame…

Kapitola první

ve které má čtenář možnost poznat Reinmara z Bělavy zvaného Reynevan, a to hned z několika jeho silných stránek současně, mezi něž je možno započítat znalost ars amandi, Starého zákona a jízdy koňmo. Kapitola pojednává rovněž o Burgundsku – jak zeširoka, tak do hloubky.

Otevřeným okénkem světničky bylo na pozadí po nedávné bouřce ještě ztemnělého nebe vidět tři věže: nejbližší na radnici, vedle ní vysokou a štíhlou zvonici kostela svatého Jakuba a o kus dále válcovitou hlásku knížecího hradu. Kolem kostelní věže poletovaly vlaštovky vyplašené nedávným vyzváněním. Při bouři bily také zvony kostelů Nejsvětější Panny Marie a Božího těla, jejich věže však z okénka v zadním traktu kláštera a hospice augustiniánů vidět nebyly.

Byl čas sexty – poledního modlení. Řeholníci začali Deus in adiutorium. A Reinmar de Bielau zvaný Reynevan políbil rozpálené rameno Adély von Sterza, vymanil se z její náruče a ulehl po jejím boku na potem zvlhlé prostěradlo.

Přes klášterní zeď sem z města doléhal křik, rachot povozů, dunění prázdných sudů a řinkot měděného i cínového nádobí. Byla středa, den trhu, na který do Olešnice pravidelně přijížděly a přicházely houfy kupců i kupujících.

Memento, salutis Auctor

quedi nostri quondam corporis

ex illibata virgine

nascendo, formam sumpseris.

Maria mater gratiae,

mater misericordiae,

tu nos ab hoste protege,

et hora mortis suscipe…

Už zpívají hymnus, pomyslel si Reynevan a paží objal z dalekého Burgundska pocházející choť rytíře Gelfrada von Sterza. Hymnus. Jak rychle pomíjejí chvilky štěstí. Člověk by si přál, aby trvaly věčně, leč ony odletí jako prchavý sen…

„Reynevane… Mon amour… Můj sladký…“

Adéla dychtivě a náruživě přerušila jeho ospalou melancholii. Též si uvědomovala, jak čas utíká, ale zjevně jej nehodlala ztrácet filosofickými úvahami.

Adéla byla docela nahá. Nahá jako prst.

Jiný kraj, jiný mrav, přemítal Reynevan, jak zajímavé, ba vzrušující může být poznávání světa a lidí. Kupříkladu Slezanky a Němky, když už k tomu dojde, si nikdy nenechají vyhrnout košile výše než k pupku. Polky a Češky si je ochotně vyhrnují samy a až nad prsa, ale ani za nic je nesvléknou úplně. A Burgunďanky, ach, ty ze sebe v mžiku shazují vše, jejich žhavá vášnivost, jak se zdá, nesnese na těle ani hadřík. Jak krásná země musí být to Burgundsko, jak nádherný kraj. Tyčící se hory, povlovné pahorky. A doliny…

„Ach, aaach, mon amour…“ vzdychala Adéla, tisknouc se k Reynevanovým dlaním celou svou burgundskou krajinou.

Mezi námi, Reynevanovi bylo teprve třiadvacet let a přílišným znalcem světa rozhodně nebyl. Znal málo Češek, ještě méně Slezanek a Němek, jednu Polku, jednu cikánku, a pokud jde o jiné národy, jednou dostal košem od Maďarky. Jeho erotické zkušenosti nebyly nikterak impozantní – ani kvantitativně, ani kvalitativně. Ovšem i tak byl na ně patřičně hrdý. Jako každý žlázami ovládaný cucák se považoval za nepřekonatelného svůdce a milovníka, před nímž něžné pohlaví neukryje žádné tajemství. Po pravdě řečeno: dosavadních jedenáct dostaveníček s Adélou von Sterza naučilo Reynevana o ars amandi více než celé tři roky studií v Praze. Přitom se nedovtípil, že Burgunďanka vlastně učí jeho, byl si jist, že z jeho strany jde o vrozené nadání.

Ad te levavi oculos meos

qui habitas in caelis

Ecce sicut oculi servorum

ad manum dominorum suorum.

Sicut oculi ancillae in manibus dominae suae

ita oculi nostri ad Dominum Deum nostrum,

Donec misereatur nostri

Miserere nostri Domine…

Adéla chytila Reynevana za krk a strhla ho na sebe. Reynevan popadl to, co bylo třeba, a miloval ji. Miloval ji, a jako by to nestačilo – šeptal jí do ouška vyznání své vroucné lásky. Byl šťasten. Nesmírně šťasten.

*

Za své štěstí Reynevan vděčil, samozřejmě nepřímo, církevním světcům. Bylo to tak:

Jako pokání za hříchy, jež byly známy výlučně jemu a jeho zpovědníkovi, slíbil slezský rytíř Gelfrad von Sterza vykonat pouť ke hrobu svatého Jakuba. Cestou však změnil plány. Dospěl k názoru, že do Compostely je příliš daleko a poněvadž přímluva svatého Jiljí není také k zahození, bude úplně stačit pouť do Saint-Gilles. Ale ani toto poutní místo mu nebylo souzeno navštívit. Dospěl pouze do Dijonu, kde se náhodou seznámil s překrásnou, teprve šestnáctiletou Burgunďankou Adélou de Beauvoisin. Dívka, jež Gelfrada zcela okouzlila, byla sirota, měla pouze dva bratry, povaleče a darmojedy, kteří ji bez velkých cavyků provdali za cizího rytíře. I když podle vědomostí obou bratrů leželo Slezsko někde mezi Eufratem a Tigridem, byl pro ně Šterca ideálním švagrem: nezajímal se o dědictví po rodičích, a dokonce ani o věno. A tak se burgundská kráska dostala do Heinrichsdorfu, obce poblíž Minstrberka, která byla v držení jejího manžela. A právě v Minstrberku padla do oka Reinmarovi z Bělavy. A on jí.

„Aaach!“ vykřikla Adéla a zapletla nohy na Reynevanových zádech. „Aaaaa-ách!“

Nikdy by k tomu áchání nedošlo, všechno by skončilo u vláčných pohledů a kradmých gest, kdyby nebylo třetího světce, jmenovitě Jiřího. Na svatého Jiří roku 1422 se totiž Gelfrad ze Šterců vydal s houfem dalších křižáků na válečnou výpravu proti husitům, zorganizovanou braniborským kurfiřtem a míšeňským markrabětem. Valného úspěchu tehdy křižáci nedosáhli, jen co je pravda, vpadli do Čech a horempádem se odtamtud zase stáhli. Ačkoliv se střetu s husity vyhnuli, i tak došlo k obětem. Jednou z nich byl i křižák Gelfrad von Sterza, který si při pádu z koně zlomil nohu tak ošklivě, že se až dosud, jak vyplývalo z dopisu, který poslal rodině, musel léčit někde v Pleissenlandu. A tak se slaměná vdova Adéla, přebývající mezitím u manželových příbuzných v Běrutově, mohla bez překážek scházet s Reinmarem z Bělavy v jeho podkrovní světničce v komplexu olešnického kláštera, nedaleko špitálu, kde Reynevan pracoval.

*

Mniši v chrámu Božího těla začali zpívat druhý z předepsaných žalmů. Musíme si pospíšit, zalitoval v duchu Reynevan. Při capitulum, nejpozději při kyrie musí Adéla opustit hospic. Nikdo ji tady nesmí zahlédnout.

Benedictus Dominus

qui non dedit nos

in captionem dent˝ibus eorum.

Anima nostra sicut passer erepta est

de laqueo venantium…

Reynevan políbil Adélu na bříško, načež se zhluboka nadechl a inspirován zpěvem vnořil tvář do henny a nardu, prustvorce a skořice, do vůně stromoví kadidlového, myrrhy a aloe a všech balzámů nejvzácnějších. Adéla se prohnula jako luk, vztáhla ruce, vjela mu prsty do vlasů a jemnými pohyby beder vycházela vstříc jeho biblickým zájmům.

„Ach, aaaaach… Mon amour… Mon magicien… Božský chlapče… Čaroději…“

Qui confidunt in Domino, sicut mons Sion

non commovebitur in aeternum,

qui habitat in Hierusalem…

Už třetí žalm, uvědomil si Reynevan. Jak rychle pomíjejí chvilky štěstí…

„Reveretere…“ zamručel a zvedl se na kolena. „Otoč se, otoč, Šulamitko.“

Adéla se otočila, klekla si a předklonila se, pevně se chytila pelesti postele a vystavila milenci na odiv veškerou krásu svého reversu. Afrodité Kallipygos, pomyslel si, když se k ní blížil. Erotické antické přirovnání způsobilo, že se k ní přiblížil jako svatý Jiří ženoucí se s napřaženým kopím na draka ze Silény. Kleče za milenkou jako král Šalomoun u trůnu z cedru libánského, popadl ji oběma rukama za vinice Engaddi.

„Ke klisně vozu faraónova,“ šeptal, líbaje ji na šíji, „tě připodobním, přítelkyně má.“

Připodobnil. Adéla vykřikla skrze zaťaté zuby. Reynevan zvolna klouzal dlaněmi po potem zmáčených bocích, vyšplhal na palmu a zmocnil se jejích plodů. Žena pohodila hlavou jako klisna před skokem přes překážku.

Quia non relinquet Dominus virgam peccatorum

super sortem iustorum

ut non extendant iusti

ad iniquitatem manus suas…

Adéliny prsy poskakovaly v Reynevanových dlaních jako dvé koloušků, blíženců gazelích. Jednu ruku pak vsunul pod její granátový háj.

„Duo… ubera tua…“ sténal, „sicut duo… hinuli capreae gemelli… qui pascuntur… in liliis… Umbilicus tuus crater… tornatilis numquam… indigens poculis… Venter tuus… sicut acervus… tritici vallatus liliis…“

„Ach… aaach… aaaaach…“ kontrapunktovala latiny neznalá Burgunďanka.

Gloria Patri, et Filio et Spiritui sancto.

Sicut erat in principio, et nunc, et semper

et in saecula saeculorum, Amen.

Alleluia!

Mniši zpívali. A Reinmar z Bělavy, líbaje šíji Adély von Sterza, uháněl přes hory a přenášel se přes pahorky – saliens in montibus, transiliens colles, podoben mladému jelenu na horách Béter. Super montes aromatum.

*

Vyražené dveře se s rachotem rozletěly dokořán, ze zdi vytržená skoba vystřelila oknem ven. Adéla tence, pronikavě vykřikla. Do místnosti vpadli bratři Štercové. Na první pohled bylo jasné, že nepřišli na přátelskou návštěvu.

Reynevan se skutálel z lůžka a částečně jím chráněn od vetřelců popadl svoje šaty a začal se chvatně oblékat. Z větší míry se mu to povedlo, hlavně proto, že počáteční útok Šterců směřoval na jejich švagrovou.

„Ty kurvo!“ řval Morold von Sterza a vlekl nahou Adélu z postele. „Ty mrzká děvko!“

„Mrcho nestydatá!“ připojil se jeho starší bratr Wittich. Zato Wolfher, nejstarší po Gelfradovi, ani neotevřel ústa, vztekem docela ztratil řeč. Rozmáchl se a uhodil Adélu do obličeje. Žena zaječela. Wolfher jí přidal, tentokrát z druhé strany.

„Neopovažuj se ji bít, Šterco!“ vykřikl Reynevan, ale hlas se mu třásl pocitem bezmoci a bezbrannosti, vyvolaným jen napůl nataženými nohavicemi. „Neopovaž se, slyšíš?“

Jeho křik se neminul účinkem, byť jiným, než zamýšlel. Wolfher a Wittich rázem zapomněli na neřestnou švagrovou, skočili po Reynevanovi a zasypali ho ranami a kopanci. Ani se nebránil, jen se přikrčil, stáhl hlavu mezi ramena a vytrvale se snažil obléci si kalhoty – jako by to ani nebyla součást běžného oblečení, ale nějaká kouzelná zbroj, schopná uchránit ho před ranami, podobně jako bájná zbroj Aistolfova neb Amadisova. Koutkem oka zahlédl, jak Wittich tasil nůž. Adéla zakvílela.

„Počkej,“ zarazil bratra Wolfher. „Tady ne.“

Reynevan se zvedl na kolena. Rozzuřený Wittich s tváří bílou jako vápno přiskočil a úderem pěsti ho srazil zpátky na podlahu. Adéla křičela, až v uších zaléhalo. Křik se utrhl, když ji Morold uhodil přes ústa a škubl za vlasy.

„Nebijte ji…“ zachrčel Reynevan. „Nebijte ji, lotři!“

„Ty psí synu!“ zahulákal Wittich. „Jen počkej!“

Rozmáchl se a udeřil, kopl jednou, podruhé. Při třetím kopanci ho Wolfher zadržel.

„Tady ne,“ zopakoval klidně, byl to však zlověstný klid. „Na dvůr s ním. Bereme ho do Běrutova. Tu couru taky.“

„Jsem nevinná!“ zasténala Adéla. „On mě uhranul! Očaroval! Je to černokněžník! Le sorcier! Le diab…“

Morold ji umlčel další ranou.

„Ztichni, běhno,“ zavrčel. „Ještě dostaneš možnost si zakřičet. Postaráme se o to.“

„Neopovažte se ji bít,“ zasípal Reynevan.

„Tobě taky,“ poznamenal s hrozivým klidem Wolfher, „dáme možnost zazpívat, kohoutku. Na dvůr s nimi!“

Z pavlače vedly strmé schody. Štercové z nich Reynevana jednoduše shodili, mladík se skutálel na podestu a cestou polámal část dřevěného zábradlí. Než se stačil zvednout, opět ho popadli a svrhli rovnou na nádvoří, do prachu mezi šišky koňského trusu.

„Vida, vida,“ ozval se od koní nejmladší ze Šterců Niklas, ještě výrostek. „Kdopak nám to sem spadl z nebe? Není to náhodou Reinmar Bielau?“

„Důležitý učený Bielau,“ zachechtal se nad v prachu se plazícím Reynevanem kumpán a příbuzný Šterců Jenč z Knobelsdorfu přezdívaný Sýček. „Drzý přemoudřelý Bielau.“

„Podělaný básník,“ přisadil si Dieter Haxt, další přítel rodiny. „Slezský Abélard.“

„Abychom mu dokázali, že i my jsme vzdělanci,“ promluvil nevzrušeně po schodišti scházející Wolfher, „uděláme mu totéž, co udělali Abélardovi, když ho načapali u Heloisy. Nachlup to samé. Jak se ti zamlouvá stát se kapounem, Bělavo?“

„Běž do hajzlu, Šterco!“

„Co? Cóóó?“ Třebaže se to zdálo nemožné, zbledl Wolfher ještě více. „Kohoutek si dovoluje otevírat zobák? Zkouší kokrhat? Podej mi bič, Jenči!“

„Nebij ho!“ rozkřikla se zcela neočekávaně Adéla, scházející po schodech na dvůr a oblečená zatím jen částečně. „Nebij ho! Nebo všem povím, jaký jsi! Žes mě ty sám obtěžoval, osahával a k nevěře nutil! Za bratrovými zády! Žes mi vyhrožoval pomstou, kdybych to chtěla prozradit! Proto jsi teď takový… Takový…“

Nepřipomněla si vhodné německé slovo, a tak vyšla celá její tiráda vniveč. Wolfher se jen zasmál.

„To zrovna,“ vyštěkl. „Kdo by poslouchal pomluvy francouzské kuběny? Býkovec, Sýčku!“

Na opačné straně nádvoří se začernaly augustiniánské hábity.

„Co se to tady děje?“ zvolal převor Erazim Steinkeller, hubený, v obličeji zažloutlý stařík. „Co za hanebnost zde tropíte, křesťané?“

„Vari odtud!“ zařval Morold, práskaje býkovcem. „Táhněte si po svých, oholené hlavy. Vraťte se k žaltáři a nestrkejte rypáky do rytířských záležitostí, sic po nich dostanete, černoprdeláči!“

„Pane,“ sepjal převor stařeckými skvrnami pokryté ruce, „odpusť jim, neboť nevědí, co činí. In nomine Patris, et Filii…“

„Morolde, Wittichu, sem s tou děvkou!“ zavelel Wolfher. „Jenči, Dietře, vy spoutejte toho zmetka!“

„Co kdybychom,“ navrhl až dosud mlčící Stefan Rotkirch, další přítel domu Šterců, „ho aspoň kousek, kousíček vláčeli za koněm?“

„To by šlo. Ale prvně ho trochu pošimrám karabáčem.“

Wolfher se rozpřáhl na ležícího Reynevana, ale neudeřil. Za ruku s bičem ho chytil bratr Inocenc. Bratr Inocenc byl muž vysokého vzrůstu a mocných ramen, což nedokázal zamaskovat ani pokornou přihrbeností. Jeho hmat znehybněl rytířovu paži jako železný svěrák.

Šterca sprostě zaklel, vytrhl se a prudce do mnicha strčil. S podobným úspěchem, jako kdyby chtěl odstrčit věž olešnického hradu. Hromotlukovo řeholní jméno Innocentius – Nevinný bylo jeho spolubratry s oblibou pozměňováno na Insolentius – Troufalec. Teď se ani nezachvěl. Ihned však do Wolfhera strčil na oplátku – až rytíř odletěl přes čtvrt nádvoří a převrátil se na hromadu kompostu.

Na okamžik zavládlo ticho. Pak se všichni vrhli na olbřímího mnicha. Sýček, jenž byl ke své smůle nejrychlejší, dostal do zubů a svalil se na zem jako podťatý. Morold Šterca dostal přes ucho pouze otevřenou dlaní, přesto odvrávoral s nepřítomným pohledem stranou. Ostatní vylezli na siláka jako mravenci, postava v černém hábitu takřka zmizela v krupobití ran a kopanců. Ovšem bratr Insolentius, třebaže krutě bit, oplácel neméně tvrdě a zdaleka ne po křesťansku – a už vůbec ne dle pokorné regule svatého Augustina.

To rozrušilo dokonce i stařičkého převora. Zrudl jako vlčí mák, zařval jako lev a vrhl se do bitevní vřavy.

„Pax!“ křičel a mlátil napravo nalevo palisandrovým krucifixem. „Pax! Vobiscum! Miluj bližního svého… Proximum tuum… sicut te ipsum… Čubčí syni!“

Dieter Haxt se po něm ohnal pěstí. Stařec vykopl nohama, jeho sandály vyletěly do vzduchu po neuvěřitelných trajektoriích. Augustiniáni se dali do křiku, několik horkých hlav nevydrželo a pustilo se do boje. Na nádvoří kláštera se rozpoutala nevídaná rvačka.

Mezitím se vzpamatoval Wolfher Šterca, tasil meč a hrozilo, že poteče krev. Avšak Reynevan, kterému se již také podařilo vstát, jej praštil do týla rukojetí býkovce, jejž zvedl ze země. Šterca se popadl za hlavu a otočil se, v tu chvíli ho Reynevan švihl karabáčem přes obličej. Wolfher upadl, Reynevan se rozběhl ke koním.

„Adélo! Sem! Ke mně!“

Adéla se ani nepohnula a v její tváři se zračila udivující netečnost. Reynevan se vyhoupl do sedla. Kůň zařehtal a zatančil na místě.

„Adélóóó!“

Morold, Wittich, Haxt a Knobelsdorf se už hnali k němu. Reynevan obrátil koně, pronikavě hvízdl a pobídl ho do cvalu. Rovnou k otevřené bráně.

„Za ním!“ zaryčel Wolfher. „Na koně a za ním!“

Nejdříve Reynevana napadlo zamířit k Mariánské bráně a uniknout z města do Spalických lesů, k bráně vedoucí Kravská ulice však byla neprostupně ucpána povozy. Pobízený kůň nicméně projevil vlastní iniciativu, a než se jeho jezdec zorientoval, měl už namířeno směrem k rynku. Zpod kopyt stříkalo bláto, kolemjdoucí uskakovali stranou, Reynevan se nemusel ani ohlížet, aby mu bylo jasné, že pronásledovatelé jsou mu v patách. Za sebou slyšel dusot kopyt, ržání koní, hulákání Šterců a proklínání poražených chodců.

Kopl koně patami do slabin, v trysku povalil pekařského učedníka nesoucího velký koš. Calty, housky a žemle se rozsypaly do bláta a vzápětí je v něm rozdupaly podkovy koní pronásledovatelů. Reynevan se neohlížel zpět, jeho oči se nemohly odpoutat od toho, co spatřil vpředu. Takřka celou uličku před ním zatarasila kára tažená sedlákem v beranici a vysoko naložená chrastím. Zůstal jen úzký průjezd, jenže právě tam dřepěl na zemi kroužek polonahých, špinavých dětí, vyhrabávajících na tom místě z hnoje něco náramně zajímavého.

„Máme tě, Bielau!“ zachechtal se vzadu Wolfher Šterca, který už zahlédl, co stojí v cestě.

Kůň se řítil uličkou, že nebyla naděje ho zastavit, Reynevan vtiskl tvář do hřívy a zavřel oči. Proto neviděl, jak se vyplašená děcka s rychlostí a hbitostí městských krys rozprchla na všechny strany. Neviděl, že sedlák, kolem něhož se přehnal jako vichr, se vyděšeně obrátil na místě – současně zatáhl za oj a tím pádem pootočil celý dvoukolák. Štercové na něj najeli. Jenč Knobelsdorf vyletěl ze sedla a smetl z káry polovinu chrastí.

Reynevan se přehnal Svatojánskou mezi rathauzem a purkmistrovým domem a vyjel na rynk. Potíž byla v tom, že rozlehlý olešnický rynk byl plný lidí. Rozpoutal se příšerný zmatek. Reynevan nabral směr na čtverhrannou věž nad Olavskou bránou a vjel cvalem mezi lidi, koně, voly, prasata, vozy a káry, zanechávaje za sebou nepopsatelnou spoušť. Lidé křičeli, kleli a nadávali, skot bučel, brav kvičel, stánky, šátory a pulty trhovců se hroutily a převracely, na zem se sypalo nejrozmanitější zboží: hrnce, mísy a džbány, motyky, pohrabáče, rybářské vrše, ovčí rouna, plstěné čapky, dřevěné lžíce, lojové svíčky, kožené škorně, lýčené láptě a třebas i hlinění pískací kohouti. Znehodnocení pod nohama lidí a zvířat podléhaly rovněž potraviny: vejce, sýry, pečivo, luštěniny, mrkev, tuřín, cibule, ba dokonce živí raci. V povětří vířilo peří, rozléhalo se kvokání a kejhání domácího ptactva. A Reynevana zatvrzele stíhající Štercové dovršovali dílo zkázy.

Reynevanovu koni přeletěla těsně před nosem husa, splašené zvíře uskočilo stranou, vrazilo do vozíku s rybami a převrátilo plnou káď. Rozzuřený rybář se ohnal násadou podběráku, chybil jezdce, ale zasáhl koně. Kůň zařehtal a vyhodil zadkem, až převrátil pultík s nitěmi, tkanicemi, stuhami a kalouny. Pár okamžiků tančil na místě v kluzké a páchnoucí vrstvě cejnů, plotic a karasů, zpestřené různobarevnými klubíčky a špulkami. Reynevan se udržel v sedle jen zázrakem. Koutkem oka zahlédl, jak se k němu hrne kalounkářka se sekerou v ruce – sám bůh ví, k čemu jí ten nástroj sloužil v jejím obchodě. Reynevan vyplivl na rty přilepené husí peří, zkrotil koně a namířil s ním k Řeznické uličce, odkud, jak věděl, bylo k Olavské bráně jen pár kroků.

„Utrhnu ti koule, Bělavo!“ řval vzadu Wolfher Šterca. „Utrhnu a nacpu ti je do chřtánu!“

„Polib mi prdel!“

Pronásledovatelé zůstali už jen čtyři, Rotkircha strhli z koně a zmlátili rozběsnění trhovci. Reynevan letěl jako šíp uličkou za nohy visících, stažených a vykuchaných ovcí a telat, zavěšených čtvrtek dobytčat a vepřů. Řezníci se mu klidili z cesty, ale i tak porazil jednoho, který nesl na rameni hovězí kýtu. Muž se svalil pod nohy Wittichova koně, ten se vzepjal, a v tu chvíli do něj vrazil kůň Wolfherův. Wittich sletěl z koňského hřbetu rovnou na řeznický stůl, hubou do plic, žaludků a střev. Jeho starší bratr mu spadl na záda, ale noha mu zůstala ve třmenu a kůň ho vytáhl přes porážku ven na ulici – olepeného zvířecími výkaly, chlupy, krví a blátem.

Reynevan bleskově sklonil hlavu, aby mohl projet pod dřevěným vývěsním štítem s namalovanou prasečí hlavou. Uprchlíkovi v patách byl Dieter Haxt, který se ale už schýlit nestačil, deska s kontrfektem rozesmátého čuníka ho udeřila naplno do čela, až to zadunělo. Haxt se převrátil přes koňský zadek a spadl na hromadu odpadků. Reynevan se konečně odvážil ohlédnout, stíhal ho už pouze Niklas.

Tryskem vyrazil z uličky masných krámů na plácek, kde pracovali jircháři a koželuzi. Když se náhle bezprostředně před ním objevil rám ověšený mokrými kůžemi, nezaváhal a přinutil koně ke skoku. Kůň skočil, Reynevan nespadl – opět jen zázrakem.

Niklas takové štěstí neměl. Jeho kůň se zalekl skoku, zarazil se, uklouzl na vlhké a mastné dlažbě a narazil do rámu. Nejmladší Šterca mu přeletěl přes hlavu. Velmi, velmi nešťastně. Břichem a slabinami přímo na ostří mizdřicí skobly, kterou zde měli koželuzi připravenu k oškrabování blan z kůží.

Nejprve si Niklas ani neuvědomil, co se mu stalo, vyskočil na nohy, přikročil ke koni a chytil uzdu. Zvíře zafrkalo a ustoupilo před ním, pod Niklasem se podlomila kolena a pár kroků klouzal po zemi za couvajícím, panicky frkajícím koněm. Konečně zraněný jinoch pustil uzdu a pokusil se postavit. Uvědomil si, že něco není v pořádku, pohlédl na svoje břicho. A vykřikl.

Klečel v rychle rostoucí kaluži krve.

Přijel Dieter Haxt, zadržel koně a seskočil na zem. Totéž udělali v následující chvíli Wolfher a Wittich Štercové.

Chlapec ztěžka usedl. Díval se na své břicho. Ještě jednou vykřikl a rozplakal se. Oči mu zahalila mlha. Krev unikající z jeho těla se mísila s krví ráno poražených prasat a volů.

„Niklasiii!!!“

Niklas von Sterza zakašlal, zalkl se krví. A zemřel.

„Už jsi mrtvý, Reinmare Bielau!“ zařval směrem k bráně sinalý Wolfher Šterca. „Dopadnu tě a zabiju, zničím tě, vyhubím celý tvůj prokletý rod! Celý rod, slyšíš?!“

Reynevan neslyšel. Podkovy jeho koně právě duněly na dubových fošnách padacího mostu. Opouštěl Olešnici a prchal na jih, na vratislavskou cestu.

Kapitola druhá

ve které se čtenář dovídá o Reynevanovi ještě více, a totiž z rozhovorů, jež o něm vedou různí lidé, jak jemu příznivě naklonění, tak i nevražící. Zatím Reynevan bloudí olešnickými lesy. Popis jeho bloudění si autor ponechal pro sebe, čtenář je tedy nolens volens odkázán na vlastní představivost.

„Posaďte se, pánové, sem ke stolu,“ vyzval konšely Bartoloměj Sachs, purkmistr města Olešnice. „Co bych vám nabídl. Z vín, abych pravdu řekl, nemám nic, čím bych vás mohl uctít. Zato pivo, hohó, právě dnes mi přivezli ze Svídnice prvotřídní ležák, březnovou várku…“

„Nuže tedy pivo, pane Bartoloměji,“ zamnul si ruce konšel Jan Hofrichter, jeden z nejbohatších kupců ve městě. „Vždyť pivo je náš truňk, vínem ať si šlechta bachory kyselí… S prominutím, důstojný otče…“

„To nic,“ mávl rukou kněz Jakub von Gall, farář od svatého Jana Evangelisty. „Já už nejsem žádný šlechtic, nyní jsem váš plebán. Již to slovo dává na srozuměnou, že plebán patří ke svému lidu, proto ani já dobrým pivem nikdy nepohrdnu. A napít se mohu s klidným svědomím, neboť nešpory jsem již odsloužil.“

Usedli ke stolu v prostorné, nízké, stroze vybílené jednací síni radnice, v níž obvykle probíhaly porady magistrátu. Purkmistr na svém vysokém stolci zády ke krbu, kněz Gall po jeho pravici tváří k oknu. Naproti se usadil Hofrichter a vedle něho Lukáš Frýdman, zámožný a vážený zlatník, jenž v módním vatovaném wamsu a se sametovým rondletem na naondulovaných vlasech vypadal sám jako šlechtic. Purkmistr si odkašlal a nečekaje na služebnou s pivem, promluvil.

„Co tady máme?“ začal řečnickou otázkou a položil ruce s propletenými prsty na objemné břicho. „Co zase v našem městě natropili urození páni rytíři? Rvačka u augustiniánů. Honička na koních ulicemi a nakonec po rynku. Několik lidí potlučených a zraněných, jedno děcko vážně. Poškozený soukromý majetek, poničené zboží. Mercatores et institores se mi doslova cpali do dveří, požadujíce odškodnění od města. Měl jsem je rovnou posílat k pánům Štercům do Běrutova, na Lednou a na Sterzendorf.“

„Radši ne,“ poznamenal suše Hofrichter. „I když i já mám dojem, že páni rytíři se u nás ve městě nadmíru rozdivočili, nemůžeme pominout příčinu oné výtržnosti ani její následek. Její následek, tragický následek, je nám všem znám, je to smrt mladého Niklase von Sterza. A příčiny – neřest a smilstvo. Štercové bránili čest svého bratra, honili floutka, který svedl jejich švagrovou, zhanobil lože manželské. Je pravda, že v zápalu to poněkud přehnali…“

Kupec umlkl, když zachytil významný pohled kněze Jakuba. Pokud dal totiž duchovní nenápadně najevo, že hodlá promluvit, obvykle přerušil řeč i samotný purkmistr. Jakub Gall nebyl jen duchovním správcem místní farnosti, nýbrž i tajemníkem olešnického knížete Konráda a kanovníkem vratislavské kapituly.

„Cizoložství je hřích,“ promluvil kněz a vzpřímil za stolem svou štíhlou postavu. „Cizoložství je rovněž zločin. Ovšem hříchy trestá Bůh a zločiny právo. Samosoudy a vraždy nelze tolerovat.“

„Tak, tak,“ přisvědčil purkmistr, ale hned se chopil jednoho z korbelů, jež byly právě přineseny na stůl.

„Bolí nás, že mladý Niklas Šterca tragicky zahynul,“ pokračoval kněz Jakub, „ale byla to nešťastná náhoda. Zato kdyby Wolfher Šterca se svou kompanií dopadl Reinmara Bielau, řešili bychom v naší jurisdikci vraždu. Možná že nás to ještě čeká, protože ctihodného převora Steinkellera zbili Štercové tak, že od té doby leží bez ducha ve špitále svého kláštera. Pokud stařec na následky násilného útoku zemře, bude to mít vážné důsledky. Myslím pro rod Šterců.“

„Pokud pak jde o zločin cizoložství,“ promluvil zlatník Frýdman, když poznal, že duchovní dokončil svou řeč, „uvažte, pánové, že nenáleží do naší jurisdikce. Třebaže k němu došlo v Olešnici, zúčastněné osoby nám nepodléhají. Gelfrad de Sterza, podváděný manžel, je přece vazal knížete minstrberského. Stejně tak delikvent, mladý medik Reinmar de Bielau…“

„U nás došlo k nemravnosti, u nás došlo ke zločinu,“ řekl nesmlouvavě Hofrichter. „K velice vážnému zločinu, přihlédneme-li k tomu, co Štercova žena u augustiniánů vyznala. Medikus ji prý kouzly obloudil a čarami ke hříchu svedl. Přiměl ji proti její vůli…“

„To říkají všechny,“ zahučel z nitra pivní holby purkmistr.

„Zvláště,“ podpořil jej zlatník, „když jim položí nůž na krk někdo takový jako Wolfher Šterca. Správně řekl otec Jakub, že cizoložství je zločin – crimen. A jako každý zločin vyžaduje důkladné vyšetření a řádný soud. Nechceme tady žádnou krevní mstu a pouliční bitky, nesmíme dopustit, aby urození rabijáti napadali duchovní osoby, rozháněli se na veřejnosti meči a na koních poráželi lidi na rynku. Za to, že bezdůvodně udeřil platnéře a ohrožoval jej zbraní, šel ve Svídnici do věže dokonce jeden z Paneviců. Tak to má být. Pryč jsou časy šlechtické zvůle. O celé věci musíme zpravit knížete.“

„Tím spíše,“ přikývl purkmistr, „že Reinmar z Bělavy je šlechtic a Adéla Štercová je šlechtična. Jeho nemůžeme vypráskat bičem z města a ji nemůžeme dát na pranýř jako ledajakou poběhlici. Rozhodnout musí Jeho Milost.“

„Nespěchejme,“ radil otec Gall a obrátil zrak vzhůru. „Kníže Konrád se chystá na cestu do Vratislavi, před odjezdem má jistě spoustu starostí. Klevety, jak už to chodí, se k němu už určitě donesly, soudím však, že dosud nenastal čas, abychom jej uvědomili oficiálně. Předložme záležitost knížeti, až se vrátí. Do té doby se může mnohé samo vyřešit.“

„Souhlasím,“ přisvědčil Bartoloměj Sachs.

„Já také,“ řekl zlatník.

Jan Hofrichter si pošoupl kuní kolpak do týla a sfoukl pěnu ze svého piva.

„Jeho Milost,“ uznal, „můžeme skutečně informovat až po návratu, v tom s vámi souhlasím. Zato ale musíme urychleně poslat zprávu Svatému oficiu. O tom, co jsme našli v medikově pracovně. Nekruť hlavou, pane Bartoloměji, a ty se neošklíbej, pane Lukáši. Ani ty, důstojný otče, nevzdychej a nepočítej mouchy na stropě. O nic více než vy nestojím o to mít tady inkvizici, jenže při prohlídce pracovny bylo hodně lidí. Nemusím vám přece připomínat, že kde se sejde hodně lidí, dozajista alespoň jeden donáší inkvizici. A jakmile se v Olešnici objeví vizitátor, nás se jako prvních zeptá, proč jsme otáleli…“

„Pak mu to já vysvětlím,“ odtrhl otec Jakub zrak od stropu. „Já osobně. Je to moje farnost a mou povinností je informovat jak kurii, tak Oficium. Mně náleží rozhodnutí, zda jsou okolnosti natolik závažné, abych biskupa a papežského inkvizitora zaměstnával našimi problémy.“

„Čarodějnictví, které dosvědčila Adéla Štercová, pro tebe není dostatečně závažná okolnost? A co alchymistický alembik a na podlaze nakreslený pentagram? Co mandragora? Co lidské lebky, hadi a ještěrky ve skleněných nádobách, krystaly a zrcadla, lahvičky a flakóny s čertvíjakými lektvary a jedy? To všechno jsou jenom naše problémy?“

„Prozatím ano. Inkvizitoři jsou uvážliví lidé. Oni mají na starosti inquisitio de articulis fidei, a ne babské pověry a tmářství, hady a ještěrky. Nemám v úmyslu obtěžovat je takovými hloupostmi.“

„A knihy? Ty, co leží zde před námi?“

„Tyto knihy,“ odvětil nevzrušeně Jakub Gall, „je třeba nejprve prostudovat. V klidu a důkladně. Svaté oficium nikomu nezakazuje číst. Ani vlastnit knihy.“

„Ve Vratislavi,“ poznamenal zasmušile Hofrichter, „skončili nedávno dva odsouzenci na hranici. Slyšel jsem, že právě za knihy.“

„V žádném případě ne za knihy,“ popřel farář, „nýbrž za vyznávání učení v oněch knihách obsaženého a zatvrzelé odmítání vzdáti se bludů v nich sepsaných. Jednalo se o Viklefovy a Husovy práce, lollardský Floretus, pražské artikule a husitské manifesty. Nic podobného jsem ale mezi knihami zabavenými v pracovně Reinmara z Bělavy neobjevil. Nalezli jsme takřka výhradně lékařské spisy. Konečně mnohé z nich měl medikus pouze vypůjčeny ze scriptoria augustiniánského kláštera.“

„Opakuji,“ vyskočil Jan Hofrichter ze židle a ukázal na knihy na stole, „že nestojím o přítomnost inkvizice v našem městě, nemám ve zvyku donášet a protiví se mi pálit někoho na hranici. Jenže tady jde o naše zadky. Aby kvůli těmhle knihám nakonec někdo neobžaloval nás. Co před sebou vidíme kromě Galéna, Plinia a Strabóna? Saladinus de Asculo, Compendium aromatorium. Scribonius Largus, Compositiones medicamentorum. Bartolomeus Anglicus, De proprietatibus rerum. Albertus Magnus, De vegetalibus et plantis… Magnus – to je přídomek vskutku hodný černokněžníka. A tady, vizte, Sabur ben Sahl… Abu Bekr al-Râzi… Pohani! Saracéni!“

„O těch Saracénech,“ vysvětlil přezíravě Lukáš Frýdman a leštil si o rukáv prsteny na své ruce, „se učí na křesťanských univerzitách. Jsou to uznávané autority v oblasti medicíny. A ten tvůj černokněžník Albert Veliký byl učený teolog a biskup řezenský.“

„Když to tvrdíš? Hmmm… Podívejme… Causae et curae, napsala Hildegarda von Bingen. Ta Hildegarda byla dozajista čarodějnice!“

„Dozajista ne,“ usmál se kněz Gall. „Hildegarda z Bingenu byla prorokyně přezdívaná Sibyla Rýnská. Zemřela s aureolou světice.“

„Říkáš světice? A co je tohle? John Gerard, Generall… History… of Plantes… Čert ví, co je to za jazyk, nejspíše židovský. Ale vy mě nepochybně poučíte, že to napsal nějaký další svatý. A tohle je Herbarius od Thomase de Bohemia…“

„Jakže?“ zvedl hlavu Jakub Gall. „Herbář Tomáše Čecha?“

„Tak to zde stojí.“

„Ukaž. Hm, zajímavé. Jak vychází najevo, vše zůstává v rodině.“

„V jaké rodině?“

„V té nejužší,“ jal se vysvětlovat Lukáš Frýdman, prohlížeje si zálibně svoje nablýskané prsteny. „Tomáš Čech neboli Behem, autor toho herbáře, je praděd našeho Reinmara, milovníka cizích žen, který nám natropil tolik potíží.“

„Tomáš Behem, Tomáš Behem,“ svraštil čelo purkmistr. „Zvaný též Tóma Medikus. Něco jsem o něm zaslechl. Byl to prý přítel některého vratislavského knížete… Nevzpomínám…“

„Knížete Jindřicha VI.,“ napověděl vševěd Frýdman. „Dotyčný Tomáš byl nejen knížecí přítel, ale též znamenitý lékař. Studoval v Padově, Salernu a Montpellieru…“

Hofrichter se plácl dlaní do čela na znamení, že už i on se rozpomenul.

„Neříkalo se o něm také, že je čaroděj a neznaboh?“ ujišťoval se.

„Držíš se toho čarodějnictví jako blecha žebráka,“ zamračil se purkmistr. „Dej už s tím, prosím tě, pokoj.“

„Tomáš Behem,“ řekl přísným hlasem farář, „byl vysvěceným duchovním. Vratislavským kanovníkem, později dokonce sufragánem diecéze. A titulárním biskupem Sarepty. Znal se osobně s papežem Benediktem XII.“

„O tom papeži se také povídalo ledacos,“ nevzdával se Hofrichter. „A čarodějnictví se vyskytlo i mezi infulovanými. Za časů inkvizitora Schwenckefelda…“

„Nech už toho, pane Jene,“ pokáral ho kněz Jakub. „Jsou důležitější věci.“

„Pravda,“ potvrdil zlatník. „A já vím jaké. Kníže Jindřich neměl potomka po meči, pouze tři dcery. S nejmladší z nich, Markétou, zapředl kněz Tomáš milostný poměr.“

„Kníže nezasáhl. Takové to bylo přátelství?“

„Kníže již tehdy nebyl mezi živými,“ vysvětloval zlatník, „a kněžna Anna buď neviděla, co se děje, anebo to vidět nechtěla. Tomáš Behem tenkrát sice ještě nebyl biskupem, ale byl náramně zadobře se všemi mocnými ve Slezsku: s Jindřichem Věrným z Hlohova, Kazimírem z Těšína a Fryštátu, Bolkem Malým Svídnicko-javorským, Vladislavem Bytomsko-kozelským i Ludvíkem z Břehu. Představte si člověka, který nejenže navštěvuje Svatého otce v Avignonu, ale navíc dovede odstranit močové kameny tak šikovně, že operovanému zůstane jeho mužství, a dokonce se i postaví. Třebas ne každodenně, ale přece jen… Možná to zní jako šprým, jenže já nežertuji. Údajně jen díky Tomášovu lékařskému umění máme dodnes ve Slezsku Piastovce. Pomáhal prý jak mužům, tak ženám. A rovněž párům, jestli víte, co mám na mysli, pánové?“

„Obávám se, že nepříliš,“ odvětil purkmistr.

„Zkrátka dokázal pomoci dvojicím, kterým se nedařilo v ložnici. Teď rozumíte?“

„Teď ano,“ přikývl Jan Hofrichter. „Vratislavskou kněžničku jistě taky šoustal podle lékařských předpisů, což? Bylo z toho dítě?“

„Bylo,“ odpověděl kněz Jakub. „Skandál se ututlal obvyklým způsobem. Markétu uklidili ke klariskám, jejího synka poslali na vychování k nám do Olešnice. Náš tehdejší kníže si hoška oblíbil a vychovával ho jako vlastního syna. Tomáš Behem se mezitím stával stále známější a důležitější osobou, u nás ve Slezsku, v Praze u dvora císaře Karla IV., v Avignonu u papeže, takže jeho synáček měl odmalička kariéru zajištěnu. Duchovní, aby bylo jasno. Záleželo jenom na tom, jak mu to bude zapalovat. Kdyby byl hloupý, dostal by venkovskou faru. Kdyby měl rozumu dost, stal by se opatem někde u cisterciáků. No, a kdyby se ukázalo, že je opravdu chytrý, čekala by ho některá kolegiátní, či dokonce katedrální kapitula.“

„A co se ukázalo?“

„Že mu důvtip nescházel. Navíc byl stejně pohledný jako jeho otec. A statečný. Než stačil budoucího sluhu Božího kdokoliv usměrnit, už bojoval s Velkopolany po boku mladého knížete, pozdějšího Konráda Starého. Bil se tak neohroženě, že nezbývalo než ho pasovat na rytíře. S lénem a odpovídajícím predikátem, to se rozumí. Tak odešel klerik Timotheus a zrodil se rytíř Těma Behem z Bělavy, jenž záhy vstoupil do nejvybranější společnosti ve Slezsku, když si vzal dceru Heidenreicha von Nostitz.“

„Nostic že dal vlastní dceru farářskému panchartovi?“

„Ten farář byl v té době vratislavským sufragánem a biskupem Sarepty, znal se s papežem, radil Václavovi IV. a přátelil se se všemi slezskými knížaty. Starý Heidenreich dal zajisté ruku své dcerušky jeho panchartovi ochotně a rád.“

„Když to vezmu kolem a kolem, je to pochopitelné.“

„Nosticova dcera dala Těmovi de Bielau dva syny: Jindřicha a Tomáše. Zdá se, že v Jindřichovi se ozvala dědova krev, poněvadž vystudoval v Praze, byl vysvěcen na kněze a do konce života, celkem donedávna, byl scholastikem u svatého Kříže ve Vratislavi. Tomáš se oženil s Bohunkou, dcerou Mikše z Prachovic, a zplodil s ní opět dva syny: Petra a Reinmara. Přátelé jim říkají Peterlin čili Petržel a Reynevan čili Vratič, není známo, zda si tyto zeleninovo-bylinné přezdívky dali bratři v dětství sami navzájem, anebo je tak v žertu překřtil jejich otec. Když o něm hovoříme, Tomáš z Bělavy již také nežije, padl u Tannenberka.“

„Na čí straně?“

„Na naší, křesťanské.“

Jan Hofrichter pokýval hlavou a napil se piva.

„A ten Reinmar-Reynevan, co svádí cizí manželky, co dělal u augustiniánů? Je to oblát nebo novic, nebo kdo?“

„Reinmar Bielau,“ vysvětloval otec Jakub, „je medik, absolvent Karlovy university. Už jako chlapec navštěvoval katedrální školu ve Vratislavi, potom se učil u svídnických apatykářů a u ranhojičů v břežském hospitálu svatého Ducha. Právě oni a jeho strýc scholastik ho už tehdy doporučili našim augustiniánům, kteří se vyznají v léčbě bylinami. Jinoch dokázal oddanost svému poslání, když obětavě pomáhal ve špitále i v leproserii. Poté, jak jsem se už zmínil, studoval v Praze medicínu, rovněž na doporučení strýce a za jeho peníze. Zjevně byl pilným studentem, neboť za pouhé dva roky dosáhl titulu bakaláře – artium baccalaureus. Z Prahy odjel hned po… Hmmm…“

„Po defenestraci,“ nebál se dokončit purkmistr. „Což jasně dokazuje, že nemá nic společného s husitským kacířstvím.“

„Naprosto nic,“ souhlasil Frýdman. „Vím to od synovce, který tenkrát v Praze také studoval.“

„Dobře se stalo, že se Reynevan zavčasu vrátil do Slezska a dobře že zamířil k nám do Olešnice, a ne na Minstrbersko, kde žije jeho bratr. Je to dobrý hoch a moudrý na svůj věk. V léčení se vyzná jako málokdo. Manželce vyléčil vyrážku, která se jí na… ehm, ehm… na těle objevila. Dceru, kterou trápil úporný kašel, docela uzdravil. A pamatujete si, jak mně hnisaly oči? Podívejte se teď, po odvaru, který mi připravil, se úplně vyhojily…“

Purkmistr se odmlčel a vsunul ruce do širokých, kožešinou obšitých rukávů svého kabátce. Jan Hofrichter na něj upřel pronikavý pohled.

„Konečně jsem si v hlavě trochu srovnal,“ prohlásil, „jak je to s tím Reynevanem. Sice vnuk pancharta, leč z krve piastovské. Potomek biskupa, oblíbenec knížat, příbuzný Nosticů, synovec scholastika vratislavské kolegiáty, spolužák synků z nejbohatších rodin. Jako by to nestačilo, zázračný felčar, který si umí vysloužit vděk mocných. Z čeho vyléčil tebe, důstojný otče Jakube? Jakého neduhu tě zbavil, mohu-li zvědět?“

„Tělesné neduhy,“ opáčil chladně duchovní, „nejsou vhodným námětem rozmluv u piva. Nehodlám zabíhat do podrobností, ale přiznávám, že také mně navrátil zdraví.“

„Byla by věčná škoda,“ řekl purkmistr, „přijít o někoho takového. Nelze dopustit, aby někdo ze msty zahubil takového odborníka jen proto, že ho pobláznil pár krásných… tedy, očí. Ať dělá, co tak dobře umí, ať pomáhá bližním. Ať léčí…“

„Arci,“ namítl kousavě Hofrichter, „s pomocí magického pentagramu na podlaze?“

„Jestli léčí,“ řekl vážně kněz, „jestli pomáhá lidem, zahání choroby a tiší bolesti, proč ne. Takové schopnosti jsou darem Božím a pouze náš Pán ví, koho a proč jimi obdaří. Spiritus flat, ubi vult – nám nepřísluší soudit Jeho úradky.“

„Amen,“ dokončil purkmistr.

„Zkrátka a dobře,“ nevzdával se Hofrichter, „někdo jako Reinmar Bielau nemůže být vinen? O to vám jde? Chápu to správně? He?“

„Kdo jest bez viny,“ prohlásil s kamennou tváří Jakub Gall, „nechť první hodí kamenem. Jednoho dne staneme všichni před soudem Božím.“

Na dlouhou dobu zavládlo ticho, tak hluboké, že slyšeli šelest křídel můr, slétajících se na osvětlená okna. Ze Svatojánské ulice sem dolehlo zpěvné volání ponocného.

„Abych tedy vše shrnul a uzavřel,“ napřímil se purkmistr Sachs v křesle, až se břichem opřel o hranu stolu. „Výtržností v našem městě Olešnici jsou vinni bratři Štercové. Škodami na majetku a újmami na zdraví našich obyvatel jsou vinni bratři Štercové. Zraněními na těle, ztrátou vědomí a nedej Bože smrtí jeho ctihodnosti převora Steinkellera jsou vinni bratři Štercové. Oni a pouze oni. Na tom zase, co postihlo Niklase ze Šterců a ukrátilo jeho život, nenese vinu žádná jiná osoba, neb šlo o nešťastnou nehodu. Takto formulovanou zprávu podám Jeho knížecí Milosti, až se vrátí. Souhlasíte?“

„Souhlasíme.“

„Consensus omnium.“

„Concordi voce.“

„A kdyby se náhodou Reynevan někde ukázal,“ dodal po chvíli odmlky farář Gall, „doporučuji ho v tichosti zatknout a zavřít v naší radniční šatlavě. Pro jeho vlastní bezpečí. Dokud se bouře nepřežene.“

„Pokud možno co nejrychleji,“ podotkl Lukáš Frýdman. „Dříve než se o celém případu doslechne starý Tammo Šterca.“

*

Vycházeje z rathauzu do tmy na Svatojánské ulici, zachytil kupec Hofrichter koutkem oka pohyb na měsícem osvícené stěně věže, kousek nad okny síně, kde právě skončilo zasedání městské rady. Zaclonil si oči před světlem lucerny, kterou nesl jeho čeledín, a zaostřil zrak. Ký čerchmant, pomyslel si a hned se přežehnal. Co to leze po zdi? Sova? Netopýr? Anebo…

Jan Hofrichter se otřásl, ještě jednou se přežehnal, narazil si kolpak na hlavu a rázně vykročil k domovu.

Neviděl, jak šedý pták zedníček, jemuž se ve Slezsku říká pomurnik, rozepjal křídla, zvedl se z římsy a neslyšně jako noční duch vzlétl nad střechy spícího města.

*

Apečko Šterca, pán na Ledné, nerad navštěvoval rodový hrad Sterzendorf. Důvod byl prostý: Sterzendorf byl sídlem Tammona von Sterza, hlavy, seniora a patriarchy rodu. Jak tvrdili někteří: tyrana, despoty a utiskovatele.

V komnatě bylo dusno a šero. Tammo Šterca zakázal otevírat okna, aby na něho nefoukalo. Okenice musely být neustále zavřené, protože denní světlo dráždilo mrzákův zrak.

Apečko byl po cestě hladový a zaprášený. Avšak nebyl mu dopřán čas, aby se najedl a umyl. Starý Šterca nerad čekal. Neměl rovněž ve zvyku nikoho hostit. Obzvláště rodinu. Apečko tedy polykal sliny – k pití mu pochopitelně také nikdo nic nenabídl – a informoval Tammona o olešnické události. Dělal to nerad, ale co mu zbývalo. Tammo byl sice mrzák a paralytik, ale současně senior rodu. Senior netolerující neposlušnost.

Stařec jej poslouchal zhroucen v křesle ve své obvyklé, neuvěřitelně pokřivené pozici. Prokletý, ochrnutý, hnusný, trouchnivý dědek, pomyslel si Apečko.

Příčina stavu, v němž se patriarcha rodu Šterců nacházel, nebyla známa. V jednom se všichni shodovali: Tammona trefil šlak. Jedni tvrdili, že se stařec rozzuřil, když se dozvěděl, že jeho osobní nepřítel, nenáviděný vratislavský kníže Konrád, byl konsekrován na biskupa a stal se nejmocnější osobností Slezska. Jiní hledali důvod blíže, výbuch zlosti prý způsobila jeho svegruše, stará Anna z Pohořelic, když připálila jeho oblíbený pokrm – pohankovou kaši se škvarky. Těžko říci, jak to bylo doopravdy, nicméně výsledek Tammonova vzteku byl očividný a nepřehlédnutelný. Po mrtvici mohl Šterca hýbat – velmi omezeně – levou rukou a levou nohou. Pravé oko sám neotevřel, pouze na levém dokázal zvednout víčko. Oko mu neustále slzelo a z koutku zkřivených úst mu stékaly sliny. Po mrtvici přišel o schopnost srozumitelně mluvit, proto mu od té doby přezdívali Balbulus – Blekota.

Ztráta řeči však u něj neznamenala to, v co doufala celá rodina – ztrátu spojení se světem. To tedy ne. Pán na Sterzendorfu nadále svíral rod v hrsti, byl postrachem všech okolo sebe, a když chtěl cokoliv říci, mluvil. A poroučel. Vždycky měl totiž při sobě někoho, kdo dovedl přeložit do lidského jazyka jeho chrchlání, chroptění a blekotání. Pokaždé to bylo dítě – některé z mnoha Balbulusových vnoučat či pravnoučat.

Dnes byla tlumočnicí desetiletá Ofka von Baruth, která seděla mrzákovi u nohou a strojila dřevěnou panenku do útržků barevných hadříků.

Apečko Šterca skončil svou zprávu:

„Wolfher vyslal posla. Vzkazuje, že záležitost ukončí, jakmile to okolnosti dovolí, Reinmar Bielau bude lapen a neunikne trestu. V současnosti má ale Wolfher svázané ruce, poněvadž po vratislavské silnici cestuje olešnický kníže s celým dvorem a nějací církevní preláti. Musí stíhání přerušit, ale přísahá, že provinilce chytí a dohlédne, aby čest rodu neutrpěla újmu.“

Balbulusovým víčkem zaškubal tik a z koutku úst mu stekl pramínek slin.

„Bbb-bhh-hhh-bhubhu-bhhuaha-rrhhha-phhh-aaa-rrh!“ neslo se komnatou. „Bbb… Hrrrh-urrrh-bhuuh! Guggu-ggu…“

„Wolfher je hňup,“ překládala vysokým, melodickým hláskem malá Ofka. „Tupec, kterého bych nenechal dohlížet ani na vědro sraček. Jediné, co je schopen chytit, je akorát jeho vlastní čurák.“

„Otče…“

„Bbb… Brrrh! Bhhrhuu-phr-rrrhhh!“

„Mlč!“ přeložila Ofka, aniž by zvedla hlavu od své panenky. „Poslouchej, co řeknu! Co poručím!“

Apečko trpělivě vyslechl všechny chrapoty a skřeky a počkal si na překlad.

„Pro začátek zjistíš, Apeči,“ rozkazoval ústy děvčátka Tammo Šterca, „která baba z Běrutova měla na Francouzku dohlížet. Která nerozpoznala pravý důvod těch jejích dobročinných výletů do Olešnice. Možná té flundře ještě pomáhala. Babě necháš vysázet pětadvacet rákoskou. Na holou prdel. A tady, před mýma očima. Ať mám aspoň nějaké povyražení.“

Apečko Šterca přikývl. Balbulus zakašlal, zachrchlal a celý se poplival. Zkřivil obličej do příšerné grimasy a zabublal.

„Bylo mi řečeno,“ překládala Ofka, česajíc své panence maličkým hřebínkem vlasy z koudele, „že se Francouzka ukryla u cisterciaček ve Lhotě. Přikazuji, abyste ji odtamtud dostali ven, i kdybyste měli vzít klášter šturmem. Potom poběhlici zavřete u jeptišek nakloněných našemu rodu, příkladně v…“

Tammo náhle přestal blekotat a upřel svoje uslzené kalné oko na Apečka. Ten poznal, že si stařec všiml jeho rozpaků, takže bude muset jít s pravdou ven.

„Ona…“ vykoktal. „Potají zmizela ze Lhoty… Nevíme kam… Zabývali jsme se pronásledováním… Neuhlídali jsme…“

„Věřil bys,“ přeložila Ofka po chvíli tísnivého ticha, „že mě to u vás vůbec neudivuje? Inu, co se stalo, stalo se. Nebudeme si tím lámat hlavu. Ať si to s tou kurvou vyřídí Gelfrad, až se vrátí. Vlastnoručně. Jemu nasadila parohy. V téhle rodině to zřejmě není nic nového, zdá se, že sám jsem je musel také nosit. Není přece možné, abych já zplodil takové pitomce.“

Balbulus chvíli chrchlal a zajíkal se. Ofka nepřekládala, nebyla to tudíž řeč, ale jen kašel. Konečně stařec popadl dech, zasípal a třískl berlou do podlahy. Potom zabublal. Dívenka si strčila do pusy konec copánku a poslouchala.

„Pouze Niklas za něco stál,“ přeložila. „On byl pro mě nadějí rodu. Žádný podvržený bastard, nýbrž moje krev, pravá krev Šterců. A za jeho prolitou krev musí viník zaplatit. I s úroky.“

Tammo opět uhodil holí do kamenné podlahy. Berla mu vypadla z třesoucí se levice. Pán na Sterzendorfu kýchl, až se celý poprskal a posmrkal. Vedle křesla stojící Hrozvita von Baruth, Balbulusova dcera a Ofčina matka, starci otřela bradu, zvedla berlu a strčila mu ji do ruky.

„Hgrrrhhh! Grhhh… Bbb-bhrr… Bhrrrllg…“

„Reinmar Bielau zaplatí za Niklase,“ překládala nevzrušeně Ofka. „Bůh je mi svědkem a všichni svatí. Strčím ho do kobky, do klece… Ne, do železné skříně, stejné, jako byla ta, ve které Hlohovští drželi Jindřicha Otylého. S jednou dírou na jídlo a druhou v protější stěně, a tak těsné, aby se nemohl ani poškrábat. Nechám ho tam aspoň půl roku hnít, než se do něho pustím. A pro kata pošlu do Magdeburku, tam mají onačejší mistry než tady ve Slezsku. Těm našim pojde mučený už po dvou dnech, já povolám takového odborníka a znalce, který si s Niklasovým vrahem pohraje celý týden. Nebo dva.“

Apečko Šterca polkl slinu.

„Ale nejdříve musíte ptáčka lapit. Na to potřebujete hlavu. Poněvadž ptáček není hloupý. Hlupák by se nestal v Praze bakalářem, nezískal by si důvěru a uznání olešnických mnichů a nedokázal by se tak dlouho za našimi zády scházet s Gelfradovou Francouzkou. Za takovým chytrákem nestačí běhat jako blázen po zemské stezce a dělat rozruch, který poslouží leda jemu, ale ne nám.“

Apečko souhlasně kývl. Ofka se na něho podívala a popotáhla ohrnutým nosíkem.

„Ptáček,“ překládala dále, „má bratra někde u Jindřichova. Je pravděpodobné, že bude hledat úkryt na jeho panství. Možná tam už je. Další Bielau byl flanďák ve Vratislavi. Ten už sice nežije, ale je možné, že lump bude hledat ochranu u jiného lumpa. Chtěl jsem říct: u velebného biskupa Konráda, toho zatraceného zloděje a pijana!“

Hrozvita Baruthová otci opět utřela vzteky poslintanou a posmrkanou bradu.

„Krom toho má ptáček známé v Břehu, u tamních ducháků. Také k nim se mohl uchýlit, aby oklamal a zmátl Wolfhera – což není nijak těžké. Ale teď nejzaručenější možnost, natáhni uši, Apeči. Jsem si jist, že náš mladý frejíř si bude chtít hrát na nějakého zasraného minnesängra a dostat se k Francouzce, že za ní přileze do Lhoty jako pes za hárající fenou. A tam ho čapneme.“

„Ve Lhotě?“ podivil se Apečko. „Vždyť ona…“

„Utekla, vím. Jenže on to neví.“

Starý pletichář, pomyslel si Apečko, duši má zmrzačenou ještě ohavněji než tělo. Ale pořád je mazaný jako liška. A ví hodně, skoro všechno, to se mu musí nechat.

„Stejně tu záležitost nenechám na vás,“ pokračovala Ofka v překladu, „moji neschopní synové a synovci. Proto zajedeš nejprve do Nemodlína, potom do Minstrberka. Tam… Poslouchej dobře, Apeči. Tam vyhledáš Kunze Aulocka zvaného Kyrieleison. A jeho kumpány: Valtra de Barbyho, Sobka z Kobylí Hlavy a Storka z Gorgovic. Vyřídíš jim, že Tammo von Sterza zaplatí tisíc rýnských zlatých za živého Reinmara Bielau. Tisíc, nezapomeň.“

Apečko u každého jména nasucho polkl. Patřila totiž jedněm z nejhorších lotrů a hrdlořezů v celém Slezsku, bídákům beze cti a svědomí. Každý z nich byl ochoten za tři skojce zakroutit krkem vlastní babičce, což teprve za pohádkovou sumu tisíce guldenů. Mých guldenů, běsnil v duchu Apečko. To má být moje dědictví, až Balbulus konečně natáhne brka.

„Rozuměls, Apeči?“

„Rozuměl, otče.“

„Tak se kliď odtud. Běž vykonat, co jsem rozkázal.“

Nejdříve, umínil si Apečko, zajdu do kuchyně, kde se pořádně najím a napiju, ty lakomý dědku. A potom se uvidí.

„Apeči.“

Apečko Šterca se otočil. Podíval se. Ne však na bezvládnou postavu v křesle, jež mu nikoli poprvé připadala jako něco nepotřebného, zcela zbytečného. Něco, co zde na Sterzendorfu už dávno nemělo být. Apečko se podíval do oříškových očí malé Ofky. A na Hrozvitu, stojící za starcovým křeslem.

„Ano, otče?“

„Nezklam nás.“

Co když, napadla ho otázka, to vůbec není on? Co když v tom křesle sedí už jenom nesrozumitelně blekotající loutka, poloviční mrtvola, která to po přestálé mrtvici dávno nemá v hlavě v pořádku? Co když… ony? Ženské – mladičké, mladé, starší i staré – poroučejí na Sterzendorfu?

Rychle zahnal tu dotěrnou myšlenku.

„Nezklamu. Otče.“

*

Apečka Štercu ani nenapadlo pospíchat splnit Tammonovy příkazy. S podrážděným vrčením zamířil do hradní kuchyně, kde si nechal podat vše, co bylo možno v té chvíli najít ve spíži. Tak dostal na stůl načatou jelení kýtu, vepřová žebírka, velikánské jelito s kroupami a krví, tlustý plát pražské šunky a několik holoubat v rosolu. A k tomu celý bochník chleba, velký jako saracénský pukléř. A na svlažení hrdla, to se rozumí, vína. Ta nejlepší, uherská a multánská, která si Balbulus vyhradil pouze pro sebe. Pokud paralytik mohl být neomezeným pánem ve své komnatě, mimo komnatu patřila výkonná moc někomu jinému. Mimo komnatu byl pánem Apečko Šterca.

Apečko se cítil jako pán a při vstupu do kuchyně to dal jaksepatří najevo. Psa, který se mu připletl pod nohy, nakopl, až s kňučením vyletěl ze dveří. Za psem vyrazila kočka, která taktak stačila uhnout před hozenou vařechou. Služky se rozutekly, jako když střelí do vrabců, když o kamennou podlahu třískl litinový pekáč. Nejpomalejší z nich schytala pohlavek a dověděla se o sobě, že je lenivá tlustá kráva. Různé nepěkné věci si o sobě a svých rodičích poslechli též čeledíni, pár z nich se navíc důvěrně seznámilo s panskou pěstí, tvrdou a těžkou jako ze železa. Hausknecht, kterému bylo třeba zopakovat rozkaz, aby ze sklepa přinesl víno, schytal takový kopanec, že se na cestu vydal po čtyřech.

Krátce nato se za stolem rozvalený Apečko – pan Apečko – hltavě krmil a mocná sousta zapíjel střídavě uherským a multánským, velkopansky házel na zem kosti, plival, říhal a škaredil se na tlustou hofmistryni, vyčkávaje, až mu poskytne jakoukoli záminku.

Ten práchnivý starý pařez se nechává zvát otcem, i když je jenom strýc, otcův bratr. Ale musím to strpět. Protože až konečně zdechne, já, nejstarší ze Šterců, se stanu hlavou rodu. Dědictví, jinak to nejde, se musí rozdělit, ale seniorem budu já, všichni to vědí. Nic mi v tom nezabrání, nic…

Zkřížit plány by mi ale mohla ta ošemetná záležitost s Reinmarem Bielau a Gelfradovou nevěrnou ženou. Krevní msta by zákonitě vyvolala konflikt s landfrídem. A což teprve najímání zabijáků. Sveřepé pronásledování, věznění, mučení a zavraždění mladíka, příbuzného Nosticů a chráněnce Piastovců. Navíc poddaného Jana z Minstrberka. A biskup Konrád, který má Blekotu stejně rád jako Blekota jeho, jen číhá na příležitost, jak se Štercům dostat na kůži.

Špatně, špatně, špatně.

Všechno, přemítal Apečko, dloubaje se v zubech, je vina toho všivého mastičkáře Reinmara z Bělavy. Zaplatí za to. Pochopitelně ne tak, aby to pobouřilo celé Slezsko. Vyřídíme to s ním tiše, nenápadně, nejlépe v noci – nožem mezi žebra. Jakmile se objeví u cisterciaček ve Lhotě, aby navštívil svou milostnici, Gelfradovu manželku. Rána nožem a žbluňk do klášterního rybníka. A bude ticho, postní kapr nic nepoví.

Na druhou stranu se ale nemohu mir nichts dir nichts vykašlat na to, co Balbulus přikázal. Už jenom z toho důvodu, že chorobně podezíravý stařec má ve zvyku ověřovat si plnění svých rozkazů. A nařizovat jejich vykonání více lidem současně.

Jak to, u všech ďasů, zaonačit?

Apečko zlostně zabodl nůž do stolu a jedním zátahem vyprázdnil pohár. Zvedl zrak a zachytil pohled tlusté hofmistryně.

„Co čumíš?“ zavrčel.

„Starý pán,“ oznámila matróna vlídně, „nechal nedávno koupit vyhlášené vlašské červené. Přeje si urozený pán ochutnat?“

„Zajisté,“ usmál se mimovolně Apečko a pocítil, jak se její klid přenáší i na něj. „Zajisté že ochutnám, co se urodilo ve slunné vlašské zemi. Dones džbán. Prosím. A ať sem přijde některý z pacholků, ale takový, který se dobře drží v sedle a nenosí hlavu na krku jenom na parádu. Takový, který dokáže předat důležitý vzkaz.“

„Jak urozený pán poroučí.“

*

Podkovy zaduněly na mostě. Kurýr opouštějící Sterzendorf se ještě otočil, aby zamával své nevěstě, která stála na hradbách. Nečekaně si všiml pohybu na měsícem osvícené stěně věže. Ký čerchmant, pomyslel si. Co to leze po zdi? Sova? Netopýr? Anebo…

Jezdec zamumlal zaklínadlo proti uřknutí, odplivl si do hradního příkopu a nasadil koni ostruhy. Zpráva, kterou nese, je spěšná. A pán, který ho s ní vyslal, přísný.

A tak posel neviděl, jak šedý pták zedníček, jemuž se ve Slezsku říká pomurnik, rozepjal křídla, odlepil se od zdi a neslyšně jako noční duch vzlétl. Vznesl se nad lesy a zamířil na západ, k dolině Vejdy.

*

Hrad na hoře Sensenbergu postavili templáři a nikoliv náhodně si zvolili to a žádné jiné místo. Vrchol byl za starých časů místem uctívání pohanských bohů, tradovalo se, že dávní obyvatelé těchto končin, Třebované a Bobřané, zde skládali prý i lidské oběti. I v dobách, kdy z obětiště zůstal pouze kruh omšelých, mechem obrostlých kamenů, se některé pohanské zvyky zachovaly a na vrcholu hořívaly svatojánské ohně. V roce 1189 hrozil vratislavský biskup Žiroslav přísnými tresty všem, kdož by se na Sensenbergu opovažovali slavit festum dyabolicum et maledictum. A ještě bezmála o století později biskup Vavřinec věznil ty, kteří se přesto opovažovali.

V té době sem ale dorazili templáři. Usadili se v hrozivých, zubatých zmenšeninách syrských kraků, které byly i zde ve Slezsku budovány pod dohledem lidí s hlavami ovinutými barevnými šátky a s pletí jako vydělaná volská kůže. Muselo být jejich záměrem, že pro své hrady vybírali posvátná místa pradávných kultů, jako byla: Malá Olešnice, Otment, Rohov, Habendorf, Fischbach. Peterwitz, Ovesno, Lípa, Bratišová Hora, Stříbrná Hora a Kaltenstein. A samozřejmě Sensenberg.

Nakonec ani templáři neušli svému osudu. Po právu, či ne, byl nad nimi vynesen nemilosrdný ortel, každý ví, jak skončili. Jejich hrady převzali johanité, zabraly rychle bohatnoucí kláštery, obsadilo k moci se deroucí slezské panstvo. Některé se navzdory moci, jež dřímala v jejich základech, nečekaně rychle změnily v ruiny. Ruiny, kterým se lidé vyhýbali. Kterých se báli.

Nikoli bezdůvodně.

Třebaže později proběhla kolonizace, během níž hlad po půdě přivedl na východ osadníky ze Saska i Durynska, Porýní i Švábska, horu a hrad Sensenberg nadále obklopoval široký pás země nikoho, zarostlý hvozdy, do nichž se odvažovali jenom pytláci a psanci. Právě od pytláků a psanců se lidé dovídali útržkovité zvěsti o zlověstných ptácích, o hrůzostrašných jezdcích, o světlech v oknech hradu, o divokém, krutém křiku a zpěvu, o hudbě, která jako by vycházela ze země.

Našli se tací, kteří nevěřili. Byli též tací, kterým nedal spát bájný poklad templářů ukrytý ve sklepeních Sensenbergu. Byli i obyčejní zvědavci a lidé nepokojného ducha.

Ti se nevraceli.

*

Kdyby té noci do okolí Sensenbergu zabloudil pytlák nebo psanec, hledač pokladů anebo dobrodružství, poskytl by hrad námět ke vzniku další pověsti. Blížila se bouře, nebe chvíli co chvíli vzplanulo oslnivým jasem blýskavic, tak vzdálených, že burácení hromu připomínalo jen mručení spícího obra. Potom se v černé siluetě hradu rozzářila okna.

Uvnitř domnělé zříceniny se zachoval rozlehlý, do výše klenutý rytířský sál. Světlo voskovic ve svícnech a pochodní v železných úchytech na zdech vyvolávalo z temnoty fresky na kamenných stěnách. Z šera vystupovaly rytířské a náboženské výjevy. Na ohromný kulatý stůl uprostřed sálu se díval Percival klečící před grálem, Mojžíš sestupující s kamennými deskami z hory Sinaj, Roland bojující u Albrakky, svatý Bonifác mučednicky umírající pod frískými meči, Gottfried z Bouillonu vstupující do dobytého Jeruzaléma. A Ježíš podruhé klesající pod tíhou kříže. Všichni upírali své poněkud byzantské oči na stůl a kolem něj sedící rytíře v plné zbroji a v pláštích s kápěmi.

Otevřeným oknem vletěl dovnitř se závanem větru šedý pták zedníček, kterého latiníci jmenují tichodroma, Němci maurerläufer a jemuž se ve Slezsku říká pomurnik.

Pták zakroužil okolo sálu, vrhaje třepetavý stín na staré fresky, pak usedl na opěradlo jedné ze židlí. Složil karmínově zbarvená křídla, načepýřil peří, otevřel tenký zobák a zaskřehotal. Dříve nežli jeho skřek dozněl pod oblouky klenby, seděl na židli už nikoli pták, nýbrž další rytíř. V plášti a kapuci k nerozeznání od ostatních.

„Adsumus,“ řekl tiše Pomurnik. „Jsme zde, Pane, shromážděni ve jménu Tvém. Vstup mezi nás a buď s námi.“

„Adsumus!“ opakovali jednohlasně rytíři. „Adsumus! Adsumus!“

Ozvěna se šířila hradem jako hřmění, jako ohlas vzdálené bitvy, jak údery beranidla do hradní brány. Pomalu a pomalu se vzdalovala, až zanikla někde v temných chodbách.

„Chvála Pánu,“ promluvil Pomurnik, když nastalo ticho. „Nablízku jest den, kdy budou do prachu sraženi všichni nepřátelé Jeho. Běda jim! Proto jsme!“

„Adsumus!“

„Prozřetelnost, bratři moji,“ zvedl Pomurnik hlavu a v jeho očích se zaleskl odraz plamene, „nám sesílá možnost, jak opětovně porazit nepřátele Páně a zdrtit odpůrce víry. Přišel čas, abychom znovu udeřili! Zapamatujte si, bratři, toto jméno: Reinmar z Bělavy, Reinmar von Bielau přezdívaný Reynevan. Slyšte…“

Rytíři sklonili hlavy v kápích a poslouchali. Pod křížem klesající Ježíš na ně shlížel z fresky a v jeho byzantských očích se zračila bezbřehost lidského utrpení.

Kapitola třetí

v níž je řeč o věcech, jež mají zdánlivě pramálo společného: o sokolnictví, Piastovcích, hrachové kaši a českém kacířství. A také o disputaci stran toho, kdy, komu a proč je možno porušit, anebo nutno držet dané slovo.

Nedaleko vsi Borova, na vyvýšenině, odkud se otevíral výhled na olšiny a luhy v zátočinách říčky Olešničky, se knížecí průvod zastavil. Ne však kvůli odpočinku, nýbrž za účelem velkopanského rozptýlení.

Když družina přijížděla, zvedla se z mokřadů hejna kachen, čírek, zrzohlávek, chřástalů a volavek. Kníže Konrád Kantner, pán na Olešnici, Třebnici, Miliči, Stínavě a Volově, a společně s bratrem Konrádem Bílým též na Kozlí, nechal ihned zastavit a přinést si svoje lovecké sokoly. Kníže byl vášnivý sokolník. Mohla počkat politika, mohl počkat vratislavský biskup, mohlo počkat olešnické knížectví, celé Slezsko a třeba celý svět – všechno šlo stranou, když se chtěl kníže podívat, jak jeho oblíbený Kropenáč škube peří z ulovené březňačky nebo jak Stříbrák obstojí ve vzdušném souboji s volavkou.

A tak kníže cválal po luzích a hájích a za ním, stejně vytrvale, byť trochu nuceně, jeho nejstarší dcera Anežka, senešal Rudiger Haugvic a několik panošů kariéristů.

Ostatní členové doprovodu čekali u lesa. Ani nesesedali z koní, protože se nedalo odhadnout, kdy vladaře omrzí lov a bude chtít pokračovat v cestě. Kantnerův zahraniční host diskrétně zíval. Kaplan si mumlal pod nos – zajisté modlitby, pokladník počítal – zajisté peníze, trubadúr skládal – zajisté verše, dvorní dámy kněžny Anežky pomlouvaly – zajisté jiné dámy a mladí rytíři z nudy prozkoumávali okolní křoviny.

„Volku!“

„Kdo je to? Ukaž se!“

V křoví zašustilo.

„Svatá Hedviko!“ otevřel mladý dvořan Krompuš údivem ústa dokořán, takže se dokonce zapomněl pohoršit i nad svou přezdívkou. „Jsi to ty, Reynevane?“

„Ne, svatá Hedvika,“ odsekl Reynevan hlasem kyselým jako angrešt v máji. „Volku, potřebuji pomoc. Čí je to družina? Kantnerova?“

Než se Krompuš stačil vzpamatovat, objevili se vedle něj další dva olešničtí rytíři.

„Reynevane!“ vydechl Jakeš z Višně. „Prokristapána, jak to vypadáš?“

Jak bys asi vypadal ty na mém místě, pomyslel si Reynevan. Kdyby ti kůň padl hned za Bystrou a ty by ses musel celou noc trmácet močály a třasovisky a nad ránem ukrást z plotu venkovské chalupy selskou halenu, abys mohl svléci promočené a zablácené šaty. Jak bys vypadal, vyparáděný panáčku?

Třetí z olešnických rytířů, Benno Ebersbach, se zamračil a hned dal najevo, že uvažoval stejně.

„Namísto divení bychom mu měli pomoci,“ řekl suše. „Shoď ze sebe ty hadry, Bielau. A vy, páni, navalte nějaké náhradní oblečení. Určitě z brašen něco vyhrabete.“

„Reynevane,“ stále ještě koktal Krompuš. „Jsi to ty?“

Reynevan neodpověděl. Oblékal si čistou košili a kazajku. Byl rozzloben až k pláči.

„Potřebuji pomoc,“ zopakoval. „Ani nevíte, jak nutně.“

„Vidíme a víme,“ kývl hlavou Ebersbach. „A také si myslíme, že nutně. Pojď, musíme tě ukázat Haugvicovi. A knížeti.“

„On něco ví?“

„Všichni to vědí. Tvoje aféra se rychle rozkřikla.“

*

Jestliže Konrád Kantner svým dlouhým, čelní pleší ještě protaženým obličejem, černým vousem a pronikavýma očima vůbec nepřipomínal typického představitele svého rodu, v případě jeho dcerky Anežky nespadlo jablko daleko od slezsko-mazovského stromu. Kněžnička měla plavé vlasy, pomněnkové oči a ohrnutý veselý nosík Piastovny, jenž získal nesmrtelnost díky slavné soše v naumburské katedrále. Kantnerovně, jak si Reynevan rychle spočetl, bylo patnáct let, musela už tedy být někomu zaslíbena. Reynevan nevěděl komu, nepamatoval si klepy.

„Vstaň.“

Vstal.

„Věz,“ začal kníže, provrtávaje mladíka přísným pohledem, „že odsuzuji tvé jednání. Považuji je za podlé, hanebné a trestuhodné. A upřímně ti doporučuji zkroušenost a pokání, Reinmare Bielau. Můj kaplan mne ujistil, že v pekle je zvláště vyčleněný okrsek pro cizoložníky, kde ďáblové zle trestají každého smilníka, věnujíce obzvláštní pozornost orgánu, jímž hřešil. S ohledem na přítomnost nevinné panny nebudu zabíhat do podrobností.“

Senešal Rudiger Haugvic vyprskl. Reynevan mlčel.

„Jaké zadostiučinění poskytneš Gelfradovi von Sterza,“ navázal Kantner, „je výlučně jeho a tvoje věc. Nemíním do ní zasahovat, tím spíše, že oba jste poddaní knížete Jana. V zásadě bych tě měl odeslat do Minstrberka a sám si umýt ruce.“

Reynevan polkl slinu.

„Ovšem,“ pokračoval kníže po dramatické odmlce, „já nejsem Pilát, to za prvé. Za druhé, s ohledem na zásluhy tvého otce, jenž u Tannenberka položil život po boku mého bratra, nedopustím, aby tě někdo zavraždil z hloupé pomsty. Toho se týká rovněž můj třetí důvod: je na čase zarazit všechny krevní msty a začít i u nás žít, jak se sluší na civilizované Evropany. Toť vše. Dovoluji ti cestovat v mém průvodu třeba až do Vratislavi. Ale pokud možno mi nechoď na oči. Pohled na tebe mne nijak netěší.“

„Knížecí Milosti…“

„Odejdi, řekl jsem.“

Lov byl u konce. Sokolům byly nasazeny čepičky a zacloněn zrak. Ulovená pernatá zvěř byla zavěšena na bočnice vozů, aby zamřela a maso zvláčnělo. Konrád Kantner byl spokojen, jeho doprovod možná ještě více, poněvadž lov netrval zdaleka tak dlouho, jak se dalo očekávat. Reynevan zachytil několik vděčných pohledů – už se stačilo roznést, že právě kvůli němu kníže ukončil lov a pokračoval v cestě. Mladík měl odůvodněné obavy, že nejen to se o jeho osobě stačilo roznést. Uši mu hořely jako vlčí máky.

„Všichni,“ zahučel pod nosem, „všechno vědí…“

„Všichni,“ potvrdil stejně tiše vedle něho jedoucí Benno Ebersbach. „Ale na tvé štěstí ne všechno.“

„Jak to…“

„Nedělej ze sebe hlupáka, Bielau,“ odtušil olešnický rytíř pochmurně. „Kantner by tě hnal sviňským krokem anebo rovnou šoupl do želez, kdyby znal celou pravdu, kdyby věděl, že v Olešnici zůstal po tvém útěku nebožtík. No jo, nevyvaluj tak na mě oči, mladý Niklas Šterca je bradou vzhůru. Gelfradovy parohy by ti snad nějak prošly, ale bratrovu smrt ti Štercové jaktěživi neodpustí.“

„Ani prstem…“ zašeptal zlomeně Reynevan, když se několikrát zhluboka nadechl a vydechl. „Ani prstem jsem se Niklase nedotkl. Přísahám.“

„Ke všemu zlému,“ neučinila jeho přísaha na Ebersbacha nejmenší dojem, „tě spanilá Adéla veřejně nařkla z černé magie. Prý jsi ji očaroval a proti její vůli zneuctil.“

„I kdyby to byla pravda,“ řekl po krátké chvíli Reynevan, „byla k tomu svědectví donucena. Jistě jí hrozili smrtí. Vždyť ji mají v rukou…“

„Nemají,“ zavrtěl hlavou Ebersbach. „Hned potom, co tě obvinila, utekla Burgunďanka z Olešnice do Lhoty. Vyhledala útočiště v klášteře cisterciaček.“

Reynevan si ulehčeně oddechl.

„Nevěřím těm klevetám,“ řekl přesvědčeně. „Adéla mne miluje. A já miluji ji.“

„Krásné.“

„Je to krásné, abys věděl.“

„Nejkrásnější ale bylo,“ pohlédl mu Ebersbach do očí, „když provedli prohlídku tvé pracovny.“

„Toho jsem se obával.“

„Oprávněně. Podle mého názoru zatím nemáš v patách inkvizici jenom proto, poněvadž ještě nestačili prozkoumat všechny čertoviny, co u tebe našli. Před Štercy by tě Kantner možná nějak ochránil, ale před inkvizicí v žádném případě. Jakmile se doslechne, že jsi hledán kvůli čarodějnictví, sám tě inkvizici vydá. Nejezdi s námi do Vratislavi, Reynevane. Odděl se zavčasu od průvodu, práskni do škorní a najdi si nějaký zatraceně dobrý úkryt. Dobře ti radím.“

Reinmar neodpověděl.

„Když už se o tom bavíme,“ pokračoval s předstíranou lhostejností Ebersbach. „Opravdu se vyznáš v magii? Protože já, víš, nedávno jsem se seznámil s jednou pannou… Jak bych to… Víš… Zkrátka bych potřeboval nějaký elixír…“

Než stačil Reynevan odpovědět, ozvalo se z čela průvodu volání.

„Co je?“

„Před námi je Bykov,“ uhodl Volek Krompuš a pobídl koně. „Dorazili jsme k hospodě ‚U džbánu‘.“

„Pánbůh zaplať,“ zaradoval se polohlasem Jakeš z Višně. „Během toho pitomého panského lovu mi děsně vytrávilo.“

Reynevan ani tentokrát nic neřekl. Hlasité kručení v jeho břiše bylo dostatečně výmluvné.

Zájezdní hostinec „U džbánu“ byl veliký a očividně vyhlášený, protože byl plný místních i projíždějících hostí, jak bylo možno poznat podle koní a povozů a početné čeledi. Hostinský se o příjezdu nových návštěvníků dověděl předem, poněvadž jakmile Kantnerův průvod vjel s křikem a rámusem na dvůr, tlusťoch vyletěl ze dveří jako koule z houfnice, až rozehnal drůbež na všechny strany, a ukláněl se tak hluboce, div se nepřevrátil nosem do hnoje.

„Vítám vás, vítám vás,“ hlaholil udýchaně. „Jaké potěšení, Milosti, jaká pocta…“

„Zdá se, že máš plno, hospodáři,“ oslovil ho bodře Kantner a sesedl z hnědáka, kterého mu přidržel jeden z panošů. „Kolik lidí ti dneska vyjídá hrnce? Doufám, že zbude něco i pro nás.“

„Jistěže, jistěže, co hrdlo ráčí,“ ujišťoval jej hostinský, lapaje po dechu. „A místa je dost, kmány, vaganty a všechny štamgasty jsem vyhodil, jen co jsem vás na cestě zahlédl. Alkovna je volná, místo je i v jizbě, jenom…“

„Co jenom?“ naježil obočí senešal Haugvic.

„Zůstalo tu pár hostů. Jsou to důležití církevní preláti. Nedovolil jsem si…“

„To je dobře,“ přerušil ho Kantner, „že sis nedovolil. Udělal bys ostudu mně i celému Olešnicku. Host do domu… Jářku, já jsem Piastovec, a ne saracénský sultán, pro mne není újmou na cti posedět a pojíst společně s hosty. Pojďme, páni.“

V poněkud zakouřené a pachem vařeného zelí prosycené nálevně bylo skutečně místa habaděj. Obsazen byl vlastně pouze jeden stůl, u něhož seděla trojice hostů. Všichni měli tonzury. Dva z nich měli na sobě obvyklé cestovní oděvy duchovních, avšak podle drahé látky a vytříbené krejčovské práce nebyli jejich nositelé žádní obyčejní páteři, třetí muž nosil kutnu řádu svatého Dominika. Při pohledu na vcházejícího Kantnera se všichni tři zvedli z lavic. Kněz v nejbohatším šatu se uklonil. Uctivě, ovšem bez přehnané poníženosti.

„Milostivý kníže Konráde,“ promluvil, dávaje najevo dobrou znalost poměrů, „je to pro nás veliká čest. Dovol, abych představil sebe a své druhy. Jsem Matěj Kořbok, oficiál poznaňské diecéze a toho času vyslanec svého biskupa Ondřeje Laskaře k Jeho Milosti biskupovi Konrádovi do Vratislavi. Toto je bratr Melichar Barfuss, vikář velebného biskupa braniborského Kryštofa Rotenhahna z Lubuše. A zde důstojný Jan Nejedlý z Vysoké, prior Ordo Praedicatorum, který nese poselství krakovského provinciála svého řádu. Oba cestují rovněž do Vratislavi.“

Branibor i dominikán sklonili tonzury, kníže odpověděl lehkým kývnutím hlavy.

„Důstojní otcové,“ promluvil s nosovým přízvukem. „Bude mi potěšením posilnit se a popovídat si s tak vybranými společníky. A pokud rozmluva vaše Důstojnosti neznudí, můžeme v ní pokračovat cestou, neb do Vratislavi cestuji rovněž já se svou dcerkou… Přistup, Anežko. Pozdrav služebníky Kristovy.“

Mladičká kněžna se schýlila s úmyslem políbit biskupskému vyslanci ruku, avšak Matěj Kořbok ji zadržel a požehnal jí rychlým znamením kříže nad plavou hlavičkou. Český dominikán sepjal ruce, sklonil hlavu, zamumlal krátkou modlitbu a přidal něco o clarissima puella.

„Moji průvodci,“ pokračoval Konrád Kantner. „Senešal Rudiger von Haugwitz. Mí rytíři a můj host…“

Reinmar ucítil trhnutí za rukáv. Uposlechl Krompušova vyzvání a následoval jej ven. Na dvoře stále ještě panoval rozruch vyvolaný příjezdem knížecího průvodu. Čekal tam Benno Ebersbach.

„Přeptal jsem se čeledě,“ spustil bez úvodu. „Byli tady včera. Šest chlapů, vedl je Wolfher Šterca. Vyzpovídal jsem také Poláky ve službách těch fráterů. Štercové je cestou zastavili, ale církevní hodnostáře si nedovolili obtěžovat. Ale jak je vidět, pátrají na vratislavské silnici. Na tvém místě bych se vypařil.“

„Kantner,“ namítl Reynevan, „mě ochrání…“

Ebersbach pokrčil rameny:

„Jak chceš. Jde o tvůj krk. Wolfher prý nahlas a s podrobnostmi vypráví, co s tebou udělá, až tě chytí. Na tvém místě…“

„Miluji Adélu a neopustím ji!“ vybuchl Reynevan. „A potom… Kam bych měl utíkat? Do Polska? Nebo až na Žmuď?“

„To není špatný nápad. Myslím s tou Žmudí.“

„K čertu!“ nakopl Reynevan slepici, jež se mu připletla pod nohy. „Zkusím to uvážit, snad na něco přijdu. Ale nejdříve něco sním. Umírám hlady a z vůně toho zelí se mi točí hlava.“

Byl nejvyšší čas. Kdyby se mladíci ještě chvíli zdrželi na dvoře, museli by si nechat zajít chuť. Hrnce dušeného zelí, mísy hrachové kaše a podnosy s vepřovými žebírky byly přinášeny před knížete a jeho dceru, aby se jako první obsloužili nejváženější hosté. Poté se krmě začala posouvat ke koncům dlouhého stolu. První na řadě byli tři duchovní, kteří se nikterak nepostili. Ke vší smůle seděl hned vedle nich hromotlucký Rudiger Haugvic a Kantnerův čestný host, rytíř v ramenou ještě širší než senešal, černovlasý a ve tváři tak osmahlý, jako kdyby se právě vrátil ze Svaté země. Tímto způsobem se k méně významným a mladším rytířům a dvořanům dostávaly jenom skrovné zbytky. Naštěstí po chvíli přinesl hostinský před knížete široké prkénko s nadívanými kapouny, kteří vypadali natolik lákavě, že rázem poklesla poptávka po vepřovém, a tak se i na konci tabule konečně dostalo na každého stolovníka.

Anežka Kantnerovna okusovala bílými zoubky stehýnko a snažila se chránit módně prostříhávané rukávy šatů před stékajícím tukem. Muži rozmlouvali o tom i onom. Právě měl slovo jeden z duchovních, dominikán Jan Nejedlý z Vysoké.

„Jsem,“ vyprávěl jmenovaný, „nebo spíše byl jsem převorem u svatého Klementa na Starém Městě pražském. Item mistrem Karlovy university. Nyní, jak vidíte, jsem vyhnancem na cizím chlebě. Můj klášter byl zpustošen a vyrabován, na vysokém učení se roztahují odpadlíci jako Jan z Příbrami, Křišťan z Prachatic anebo Jakoubek ze Stříbra, aby je Bůh zatratil.“

„Máme tady,“ skočil mu do řeči kníže Kantner a vyhledal zrakem Reynevana, „jednoho studenta z Prahy. Scholarus accademiae pragensis, artium baccalaureus.“

„V tom případě bych radil,“ zablýsklo se dominikánovi zlověstně v očích, „dávat na něho dobrý pozor. Nemám v úmyslu nikoho osočovat, nicméně hereze je jako černá smůla. Jako lejno! Pošpiní každého, kdo je nablízku!“

Reynevan rychle sklonil hlavu a cítil, jak mu planou uši a tváře zalévá ruměnec.

„Kdepak,“ zasmál se kníže. „Náš scholastik nemá s kacíři pranic společného. Pochází z dobrého rodu a v Praze studuje medicínu. Je to tak, Reinmare?“

„S dovolením, Milosti,“ polkl Reynevan sousto a promluvil. „Již v Praze nestuduji. Na radu staršího bratra jsem Karolinum opustil v devatenáctém roce, brzy po defenes… Vždyť víte kdy. Nyní uvažuji, že budu ve studiích pokračovat v Krakově. Anebo v Lipsku, kam se v této době uchýlilo hodně pražských mistrů. Do Čech se nevrátím. Alespoň dokud trvají nepokoje.“

„Nepokoje!“ zvolal rozčilený dominikán, až mu z úst vyletělo sousto zelí a přistálo na škapulíři. „Tak tomu říkáte? Vy si nedovedete ani představit, co kacíři v Čechách provádějí, jaké hrůzy musí moje nešťastná země snášet. Kacíři, viklefité, valdenští, všichni satanovi spřeženci poštvali nejhorší lidskou spodinu, aby svou bezmyšlenkovitou zuřivost obrátila proti víře, proti církvi. V Čechách hoří kostely a kláštery, jsou vražděni služebníci Boží!“

„Hrůzostrašné noviny,“ potvrdil vikář Melichar Barfuss a olízl si mastné prsty, „se k nám donesly. Člověku se ani nechce věřit…“

„Musíte věřit!“ křičel rozhorleně Jan Nejedlý. „Žádná z těch hrozných zvěstí není přehnaná!“

Z jeho korbele vystříklo pivo. Kněžna Anežka zvedla stehýnko a podvědomě se jím kryla jako štítem.

„Chcete nějaké příklady? Prosím! Masakry mnichů v Českém Brodě a v Pomuku, vraždění cisterciáků na Zbraslavi, na Velehradě a v Mnichově Hradišti, dominikánů v Písku, benediktinů v Kladrubech a Postoloprtech, premonstrátek v Chotěšově. Vyrabované a vypálené kláštery v Kolíně, Milevsku a Zlaté Koruně. Znesvěcené oltáře a obrazy světců v Břevnově a Vodňanech… A víte, co tropil Žižka, ten vzteklý pes, ten ďáblův zmetek a vtělený Antikrist? Mordoval v Chomutově i v Prachaticích, v Berouně dal upálit čtyřicet kněží, vyplenil kláštery ve Vilémově a na Sázavě, dopouštěl se svatokrádeží, zločinů a krveprolití horších než pohanský Turek. Ó Bože, zvedni svou trestající pravici proti nepřátelům víry a církve svaté!“

Ticho, v němž bylo slyšet pouze olešnickým kaplanem tiše drmolenou modlitbu, bylo přerušeno hlubokým a zvučným hlasem urostlého, osmahlého rytíře, čestného hosta knížete Konráda:

„Nic z toho se nemuselo stát.“

„Cože?“ zarazil se dominikán. „Co tím chceš naznačit, pane?“

„Tomu všemu bylo možno se vyhnout. Stačilo ušetřit Jana Husa, neupálit ho v Kostnici.“

„Tys tam byl,“ přimhouřil oči dominikán. „Ano, vzpomínám si, tys již tehdy obhajoval toho prokletého kacíře, nesouhlasil s rozsudkem, protestoval u krále římského. Neměls pravdu tenkrát, už vůbec ji nemáš nyní. Hereze se rozrůstá jako koukol a Písmo nás učí, že plevel je nutno vypálit ohněm. Papežské buly…“

„Papežské buly cituj na koncilu,“ přerušil jej rázně osmahlý rytíř. „Zněly by hloupě v zájezdní krčmě. A v Kostnici jsem měl pravdu, mnichu, říkej si, co chceš. Lucemburk královským slovem a železným glejtem zaručil Husovi bezpečnost. Slovo a přísahu porušil, čest královskou i rytířskou poskvrnil. Tomu jsem nečinně přihlížet nemohl. A nechtěl.“

„Rytířská přísaha,“ zavrčel Jan Nejedlý, „má býti skládána ve službě Boží, ať už přísahá knap anebo král. Ptám se, jakou službu Bohu by zbožný rytíř prokázal přísahou danou kacíři? Ty to nazýváš ctí? Já to nazývám hříchem.“

„Rytířské slovo dávám vždy před tváří Boží. Proto je držím, i kdybych je dal Turkovi.“

„Turkovi slovo dodržet můžeš, kacíři nikoliv.“

„Pochopitelně,“ přisvědčil důležitě oficiál Kořbok. „Maur anebo Turčín setrvává v pohanství, poněvadž je divoký barbar. Nicméně může být osvícen a pokřtěn. Heretik a schismatik se však svévolně odvrátil od víry a církve, rouhá se Bohu, proto je mu stonásobně odpornější. V boji s kacířstvím je dovoleno všechno.“

„Když jde o kacíře,“ obrátil k němu Kantnerův host opálenou tvář, „porušuje krakovský kanovník Jan Elgot s klidným svědomím zpovědní tajemství. Biskup Ondřej Laskař, jemuž sloužíš, doporučuje kněžím poznaňské diecéze totéž. Dovoleno je vskutku všechno.“

„Neskrýváš své názory, pane,“ zaškaredil se Jan Nejedlý z Vysoké. „Proto ani já nehodlám skrývat svoje. Stojím si za tím, že Hus byl rouhač a kacíř a po právu skončil na hranici. Král římský, uherský a český se zachoval správně a zbožně, když slovo, které Husovi dal, nedodržel.“

„A za to,“ doplnil suše osmahlý rytíř, „ho teď Češi tolik milují. Proto musel utíkat od Vyšehradu s českou korunou pod paží. Teď panuje Českému království, ale z Budína, protože na Hradčany ho jeho poddaní nepustí.“

„Haníš krále Zikmunda,“ utrousil zlomyslně Melichar Barfuss. „A přesto mu sloužíš.“

„Nicméně si dovoluji mít vlastní úsudek.“

„Možná máš i jiný důvod, rytíři,“ zasyčel český dominikán. „Tys přece bojoval u Tannenberka proti špitálníkům Panny Marie na straně Poláků. Na straně Jagelly, krále neofyty, který se netají svou náklonnosti k českým kacířům. Jeho synovec Korybut se přece v Praze s jejich vůdci bratří a mnozí polští rytíři jim pomáhají vraždit katolíky a plenit kláštery. Jagello sice předstírá, že se to děje bez jeho souhlasu, sám se však nechystá vytáhnout se svým vojskem proti kacířům. Kdyby jim vyhlásil válku, kdyby se s králem Zikmundem smířil a spojil, rázem by bylo po husitech. Proč to křesťanský král Jagello neučiní?“

„No právě,“ usmál se opět osmahlý rytíř. „Proč asi?“

Konrád Kantner si nahlas odkašlal. Barfuss předstíral, že se zajímá jen o svou porci. Matěj Kořbok si přikousl spodní ret a zachmuřeně pokýval hlavou.

„Pravda je taková,“ přiznal neochotně, „že král římský nejednou prokázal, že není přítelem polské koruny. Jsem si jist, že každý Velkopolan by šel ochotně bránit víru. Ovšem pouze tehdy, pokud by Zikmund Lucemburský poskytl záruku, že ani křižáci, ani Braniboři nevpadnou na naše území, jakmile se naše vojska vypraví na jih. Jak ale máme věřit jeho zárukám, když spolu s našimi nepřáteli pikle kuje? Mám pravdu, kníže Konráde?“

„Ukončeme tuhle při,“ usmál se neupřímně Kantner. „Domnívám se, že zbytečně moc politikaříme. Zatímco planě tlacháme, stydne nám jídlo.“

„Avšak o těchto věcech je nutno hovořit,“ protestoval Jan Nejedlý k radosti mladých rytířů, ke kterým se už dvě mísy dostaly takřka nedotčeny do řeči zabranými velmoži. Jejich radost však byla předčasná, poněvadž páni v čele stolu jim vzápětí předvedli, že mohou hovořit a jíst současně.

„Uvědomte si, panstvo,“ pokračoval bývalý převor od svatého Klementa, polykaje mezi řečí sousta zelí, „že ta viklefská nákaza nezůstane jenom v Čechách. Bude se šířit. Češi, dobře je znám, jsou schopni přijít i sem, stejně jako chodí na Moravu a do Rakous. Mohou zabušit na vaše dveře, pánové. Na dveře každého z vás, jak tady sedíte.“

„Pah,“ ohrnul rty Kantner a lovil lžící z misky škvarky. „Tomu nevěřím.“

„Ani já ne,“ sfoukl Matěj Kořbok z korbele pivní pěnu. „K nám do Poznaně to mají dost z ruky.“

„Do Lubuše a Fürstenwalde,“ zahuhňal plnými ústy Melichar Barfuss, „je také z Tábora pořádně daleko. Nemám obavy.“

„Tím spíše,“ ušklíbl se nehezky kníže, „že dříve, nežli se někam vypraví, sami se dočkají návštěvníků. Zvláště teď, když ztratili toho Žižku. Soudím, že Čechům už brzy spadne hřebínek.“

„Křížová výprava? Tvé Milosti je známo něco bližšího?“

„Nikoliv,“ odvětil Kantner s výrazem, kterým dával najevo pravý opak. „Jenom tak nahlas přemýšlím. Hospodský, pivo!“

Reynevan se vytratil na dvůr, zašel za chlévy a uchýlil se do křoví. Když si náležitě ulevil, vrátil se. Ale nezamířil hned zpátky do jizby, vyšel před vrata a dlouho se díval na silnici, která mizela v mlze. Ke své spokojenosti nikde nespatřil přijíždějící bratry ze Šterců.

Adéla, rozpomněl se náhle. Adéla už není v bezpečí u lhotských cisterciaček. Měl bych…

Měl bych. Ale bojím se. Toho, co mi mohou Štercové udělat. Toho, o čem všude a s podrobnostmi vyprávějí.

Vrátil se na dvůr. Překvapilo ho, když spatřil knížete Kantnera s Haugvicem, jak vycházejí zpoza chlévů. Čemu se divím, pomyslel si, do křoví za chlévy chodívají i knížata a senešalové. A to pěšky.

„Natáhni uši, Bielau,“ spustil bez okolků Kantner, umývaje si ruce ve vědru, které mu chvatně přinesla jedna z děveček. „Poslouchej, co ti povím. Nepojedeš se mnou do Vratislavi.“

„Knížecí…“

„Zavři klapačku a neotevírej ji, dokud ti nedovolím. Dělám to pro tvé dobro, usmrkanče. Jsem si jist, že ve Vratislavi by tě můj bratr biskup vsadil do věže, dříve než stačíš vyslovit benedictum nomen Iesu. Biskup Konrád se s cizoložníky nemazlí, nejspíše proto, hahaha, že nemá rád konkurenci. Vezmeš si toho koně, co jsem ti půjčil, a pojedeš do Malé Olešnice, do komendy johanitů. Komturovi Dietmarovi de Alzey řekneš, že jsem tě poslal, abys u nich vykonal pokání. Budeš tam sedět tiše jako myška, dokud pro tebe nepošlu. Jasné? Musí to být jasné. Tenhle měšec si vezmi na cestu. Vím, že je malý. Chtěl jsem dát více, ale můj pokladník mi to rozmluvil. Občerstvení v téhle hospodě drobet ochudilo můj reprezentační fond.“

„Uctivé díky,“ zahučel Reynevan, třebaže váha měšce přílišnou úctu nezasluhovala. „Děkuji, Milosti. Jenže peníze nejsou všechno.“

„Šterců se neboj,“ skočil mu do řeči kníže. „U johanitů tě nenajdou a cestou k nim nebudeš sám. Stejným směrem, totiž na Moravu, má namířeno můj host, jistě jsi ho viděl u stolu. Souhlasil, že můžeš jet s ním. Po pravdě řečeno, ne hned, ale přesvědčil jsem ho. Chceš vědět jak?“

Reynevan horlivě zakýval hlavou.

„Řekl jsem mu, že tvůj otec bojoval a padl v družině mého bratra u Tannenberka. Můj host tam také byl. Jenže on říká: u Grunwaldu. Stál na opačné straně.

Tak tedy buď zdráv. A přestaň se kabonit, hochu, nemůžeš si na mě stěžovat. Dal jsem ti koně i trochu peněz. A postaral jsem se ti o bezpečnou cestu.“

„Bezpečnou?“ odvážil se namítnout Reynevan. „Knížecí Milosti, Šterců je šest. A já… S jediným rytířem? I když má zbrojnoše… Milosti… Vždyť je to jenom jeden rytíř!“

Rudiger Haugvic nahlas vyprskl, Konrád Kantner neskrýval pobavení:

„Ty jsi ale osel, Bielau. Prý učený bakalář, a takového slavného člověka nepoznáš. Postavit se šesti protivníkům, zabedněný troupe, je pro toho rytíře dětinskou zábavou.“

Vida, že Reynevan stále nechápe, vysvětlil:

„Je to Záviš Černý z Garbova.“

Kapitola čtvrtá

v níž Reynevan a Záviš Černý z Garbova spolu rozmlouvají na břežské cestě. Poté Reynevan vyléčí Záviše ze střevní plynatosti, za což se mu Záviš odvděčí cennými poučeními z nejnovějších dějin.

Rytíř Záviš Černý z Garbova pozdržel koně, aby mohl zůstat o něco pozadu, nadzvedl se v sedle a dlouze pšoukl. Úlevně vydechl, opřel se oběma rukama o oblouk sedla a pšoukl ještě jednou.

„To je tím zelím,“ vysvětlil, když se za malou chvilku připojil k Reynevanovi. „V mém věku už nemůžu hltat tolik dušeného zelí. U kostí svatého Stanislava! Když jsem býval mladší, mohl jsem se přecpat k prasknutí. Čímkoliv, třebas i tím zpropadeným zelím, hlavně když v něm bylo dost kmínu. A dneska, cholera jasná, ledva ždibec ochutnám, začne mě nadouvat, div mně to teřich neroztrhá. Stáří, chlapče, stojí za hovno.“

Závišův kůň, mohutný vraný hřebec, zafrkal jakoby na souhlas. Vraníka kryl černý kropíř ozdobený Sulimou – rytířovým erbem. Reynevan si v duchu spílal nedovtipů, že proslulého válečníka ihned neidentifikoval podle jeho znaku – v polské heraldice přece zcela ojedinělého.

„Cože jsi tak zamlklý?“ zajímal se Záviš. „Jedeme spolu takovou dobu a tys utrousil s bídou deset slov. Máš něco proti mně? Jde o Grunwald, že? Víš co, chlapče, mohl bych tě přesvědčovat, že jsem v žádném případě nemohl mít nic společného se smrtí tvého otce. Mohl bych tě ujišťovat, že jsem se s ním nemohl střetnout v boji, protože krakovská korouhev byla ve středu polsko-litevského vojska, kdežto slezská korouhev Konráda Bílého na křižáckém levém křídle. Jenomže by to byla lež. Tenkrát v den Rozeslání apoštolů jsem zabil mnoho mužů. Byla to valná bitva, učiněná řež. V takovém zmatku se člověk neohlíží napravo nalevo. Tak už to v bitvách chodí.“

„Otec,“ odkašlal si Reynevan, „nosil na štítě…“

„Nepamatuji se na erby,“ přerušil ho ostře Sulimský. „V boji muže proti muži nemají žádný význam. Důležité je to, kam je obrácen hlavou kůň. Jestli proti mně, sekám, i kdyby měl jezdec na štítě samotnou Bohorodičku. A když se prach smísí s krví, skrze to lepkavé červené bláto na štítech stejně nic nerozeznáš. Řekl jsem, že u Grunwaldu byla bitva. Největší bitva, jakou jsem v životě zažil. Na tom skončeme. Nechovej ke mně zášť.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Narrenturm.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.