Na cestě

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Andrea Pekárnová

Na cestě – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu věnuji své mamince.

PODĚKOVÁNÍ

Cestování životem je dřina. Když máš ale kolem sebe milující a veselé bytosti, může to být i psina.

Děkuji z celého srdce své rodině, že mě v tom bláhovém snu vydat knihu velmi podpořila. A děkuji mamince za její rozhodnutí si mě ponechat. Bylo to to nejlepší, co se mi mohlo v životě stát.

Děkuji všem příznivcům v předprodejové kampani. Vy všichni jste pochopili, že jen díky vám se může tato kniha narodit a spatřit tak světlo literárního světa. V té době jsem si plně uvědomila, že nejsem sama a že mám kolem sebe úžasné hvězdičky, které mi rozzáří život. Vy všichni jste moje HVĚZDY.

Neskutečné DÍKY patří „štědrým podporovatelům“, kteří si utáhli opasek, poždímali svoje peněženky a bankovní účty a vrazili do mě majlant. Děkuji Alence Švarcové, Mišulce Mannové, Davčovi Vosáhlovi, Stáničce Demjanové a Jiřince Trepešové.

Velké poděkování bych ráda věnovala nakladatelství Pointa. Netušila jsem, s jakou lehkostí se dá kniha vydat a uskutečnit si tak svůj sen.

Děkuji moc Simče Dědourkové za její nádherné zpracování obalu knihy. Právě obal je to první, co musí upoutat čtenářovu pozornost. Součástí ztvárnění je i krásná kresba Mišky Kadounové, která mě přesně vystihuje.

Děkuji všem čtenářům, kteří si pořídili moji knihu a já pevně doufám, že po jejím přečtení nedojdete k názoru, že to nestálo za to.

S láskou vaše A.

Jsem na cestě,

jdu po poli i po městě.

Jdu sama životem

a netrpím blahobytem.

Cesta se klikatí,

ať jsme velcí nebo malinkatí.

Za každým horizontem

čeká cesta dolů.

Pokud netočíme správně volantem,

namelem si hubu!

Andrea Pekárnová

Pár slov pro muže

Možná nejsi její první, ani poslední, ani jediný.

Už milovala a může milovat znovu.

Ale jestli tě miluje teď, na čem jiném záleží?

Není dokonalá, to ani ty nejsi, a možná ani nejste dokonalým párem, ale jestli tě rozesměje, přiměje věci rozmýšlet, jestli přijímá, že jsi jen chybující člověk, neopouštěj ji a dej jí vše, co můžeš.

Možná na tebe nemyslí každou vteřinou, ale dává ti svou část, o které ví, že jí může zlomit srdce.

Tak jí neubližuj, neměň ji, neanalyzuj a neočekávej víc, než může dát.

Směj se, když tě dělá šťastným, dej jí vědět, když z ní šílíš, a postrádej ji, když tu není.

P.S.: Platí to i opačně.

Bob Marley

Jmenuji se Agáta

Myšlenka sepsat tento příběh mě, popravdě řečeno, přepadávala už dávno v minulosti. Ještěže jsem to neudělala, protože by v tomto příběhu nebylo vše, co se událo v posledních letech… a že se toho událo. Nevěřím úplně stoprocentně na mystické věci, resp. jsem ten typ, pro který co je hmatatelné, je uvěřitelné. Takže některé formy, jako jsou věštectví, hypnóza, reinkarnace... Fakt by mě sakra zajímalo, čím jsem byla v minulém životě a co jsem prožila. Protože buď to musel být ukrutně nudný život, a proto ten současný je napěchovaný jak Krakonošova fajfka, nebo jsem naopak žila život, který byl bujarý, ale zřejmě jsem nedokončila něco, co mám za úkol v tomto životě dokončit. Ale kdo mi řekne, jaký je to úkol? Nesnáším úkoly.

Mým současným životem mne provázejí pohádky, myslím tím opravdu pohádky sepsané před dávnými dobami a dochované až k dnešním dětem. Mají skutečně své moudro. Proč je mám tolik ráda? Mám je ráda ne proto, že všechno skončí dobře, ale proto, že velmi často většina z nás musí nejdřív projít tím zlem a peklem a pak nastane to krásné, to vysněné, to pohádkové... věřím tomu!

Pohádky jsou víc než důležité, ne proto, aby nám vyprávěly, že existují draci, ale proto, aby nám ukázaly, že draci se dají porazit.

A že můj život opravdu (zatím) pohádkový nebyl...

Narození člověka

Zajímalo by mě spoustu věcí. Zajímalo by mě třeba, jestli když človíček přichází na svět, vnímá opravdu svět, do kterého přišel, plnými smysly, které v tu chvíli umí použít. Jestli se v jeho dušičce už něco odehrává. Očima toho asi moc nevnímá, jen to všudypřítomné světlo, na které v tom krásném a pokojném prostředí v bříšku nebylo zvyklé. Není od věci, když v dospělosti člověk řekne „já bych se chtěla vrátit k mamince do bříška“. Co malý človíček určitě vnímá, jsou hlasy. Hlas té, která k nám promlouvá celých devět měsíců. No, někdy trochu méně. To v tom případě, že maminka žije svůj život, aniž by tušila, že se v ní už dávno dotváří a vyvíjí nový život. Že v ní roste malý vetřelec. Jednoho dne zjistí, že i přes veškeré snahy o nepočetí tam ten vetřelec je. V lepším případě se naopak snaží mít vetřelce v bříšku, a když to zjistí, není podle mne větší štěstí.

Pak také může vnímat doktora, který říká: „No tak, maminko, je to holka a teda ta je veliká. Ta vám bude jednou šacovat letadla.“ Ha, ha, ha... tuhle větu jsem opravdu v dětství slyšela bambilionkrát.

Smích je prý všelék. Neměli bychom jím šetřit. Zaprvé nám prokazatelně prodlužuje život a pak taky není větší zadostiučinění než nasrat všechny okolo svým neustálým optimismem a smíchem. Při otázce „jak se máš“ doporučuji odpovídat „lépe už se ani mít nemůžu“!

A já se toho asi držím už od narození. Samozřejmě si to nepamatuju, ale jak se říká, maminka má vždycky pravdu. A podle vyprávění mojí maminky, jsem byla vysmáté dítě v každé situaci. Že jsem byla krásné miminko, to je samozřejmě naprosto jasné.

Miluju fotky. Fotky, ty staré, ze starých foťáků, kde vyfocení jednoho filmu byla sázka do loterie. Vyjdou ty fotky, nebo nevyjdou? Vytáhnu dobře ten kinofilm z foťáku, aby se mi neozářil a já si nenechala vyvolat jen fotky s názvem šeď, šeď, trošku něco poznávám?

Fotka vyvolá identické vzpomínky na danou chvíli. Vyvolá vzpomínky na slova, na gesta, vybaví se nám, co jsme v tu chvíli slyšeli a co jsme cítili.

A právě z fotek z mého miminkovství na mě dýchá taková radost a ten smích je všudypřítomný. Miminkovský smích je nezáludný, je autentický, je čirý. V dospělosti už bývá takového smíchu méně, protože jsme ovlivněni určitými negativními zážitky, které v nás zanechávají stopu. Já se držím jednoho přísloví.

Život je jako jeviště a ty jsi klaun… i když srdce krvácí, ty se musíš smát!

Ale abych nebyla zase tak happy. Pláč přišel také. A víte kdy? Když přišel jednoho krásného dne čert. Byl fakt děsnej, a to v té době nebyli krampusáci. Čerty bych posílala jen na opravdu hodně velký sígry, ostatním bych co nejdřív vysvětlila, že pod tou maskou je upocený hodný strejda nebo táta a že to dělá jen proto, aby vystrašil zlobivé dítko, ale v jádru mu je jasné, že takové zlobivé dítko se za týden nebo měsíc oklepe a jede si dál ve svém zlobivém režimu, čert nečert.

Pláč také přišel, když mi vzali jídlo. Sotva jsem chodila, už jsem prý žužlala pod stolem kus kuřete a tvářila jsem se při tom, že větší rozkoše nemůže být. Nemůžu říct, že by mi to vydrželo dodnes, ale nemám-li pravidelný přísun papáníčka, jsem nerudná.

Na miminkovství je krásné to, jak všichni okolo, včetně vás, vidí vše růžovými brýlemi. Jé, ta je krásná. A jaký má krásný michellinky na těch nožičkách. No a ty její kukadla. A jak nám krásně přibírá. No, ta je šikovná, už umí... My to v té době asi vidíme stejně, nemáme proč se cítit jinak než spokojeně, bezstarostně, s láskou opečováváni a zcela milovaně. Otázka je, co z těchto věcí nám zůstane v budoucím životě. Co nás ovlivní natolik, že budeme jiní. Co ovlivní ty okolo nás, že budou jiní. Pravdu měla Forrestova máma:

Život je jako bonboniéra. Nikdy nevíš, co ochutnáš.

Životní cesty jsou nám zřejmě nějak daný, některé můžeme změnit, sejít z cesty, nebo jen nepatrně ovlivnit jejich směr. Která je ale ta správná, v tom nám nikdo neporadí a my to zjistíme až na samém závěru naší životní cesty.

Od roku 1996 pracovali americký fyzik a emeritní profesor v oblasti anesteziologie a psychologie Dr. Stuart Hameroff a sir Roger Penrose, matematický fyzik na Oxfordské univerzitě, na teorii kvantového vědomí, v níž tvrdí, že duše je udržována v mikrotubulích mozkových buněk.

Tito dva vědci věří, že lidský mozek je biologický počítač, na kterém běží program našeho vědomí. Tento program však není ukončen smrtí.

Dále se oba vědci dohadují o tom, že to, co lidé vnímají jako „vědomí“, je ve skutečnosti výsledkem efektů kvantové gravitace uvnitř mikrotubulí.

Oba badatelé tento proces nazvali Orchestrated Objective Reduction, neboli Orch-OR.

Tato teorie naznačuje, že poté, co se lidé dostanou do fáze známé jako klinická smrt, mikrotubule v mozku ztratí svůj kvantový stav, přesto však stále zachovají informace, které jsou v nich uložené.[1]

1 www.echo24.cz

Jak říkám, nevěřím na reinkarnaci, ale pokud je to pravda, chci se v příštím životě narodit jako můj pes, anebo jako pták… už teď vím, koho bych posrala jako prvního!

Začátek cesty

Moje maminka Anežka prožívala šťastné dětství v úplné rodině se svými rodiči a bráškou. Na všechny byla hodně citově fixovaná. Její tatínek, můj děda Josef, ji vychovával v přísném režimu a přivedl ji ke sportu. Hrála závodně basket. Sport velmi vhodný pro čahouny. Taky jsem tyto připomínky slýchávala v dětství. Takže to byla letadla, basket a taky takový to: „No, ty jsi zase vyrostla Agátko. Kam ty jen porosteš?“

No tak dotáhla jsem to na 182 cm.

Maminka byla krásná, řekla bych, že dost sexy. Úplně mě fascinují ty vyčesaný drdoly, které se dřív nosily. Prodloužilo ji to o dalších minimálně deset centimetrů. V basketu byla velmi úspěšná, ale v pubertálním věku se kvůli té výšce dostavily zdravotní potíže a mamka dostala od lékařů na vybranou. Buď zdravá záda a kyčle, ale bez sportu, nebo sport na vrcholové úrovni, ale s podlomeným zdravím do budoucna.

Rozhodnutí tak bylo jasné. Vrhla se na studium a vystudovala pedagogickou školu.

Můj táta Franci prožíval dětství v úplné rodině. Moc informací nemám, protože mi byl dlouhou dobu záhadou. Byl vtipný, šarmantní a byl jižanský typ.

Poznali se při nějaké pracovní příležitosti. Fakt toho moc nevím, jen že to byla velká láska a z té velké lásky se jednoho dubnového dne narodila Agátka. Ještě před narozením byla dohodnutá svatba, prakticky bylo vše už sjednané. Vše by klaplo a já bych asi bývala někde úplně jinde, než dnes jsem, nebýt toho, že můj táta se zjevil přede dveřmi a oznámil z naprosto nepochopitelných důvodů mamce, že si ji nevezme. Byl u toho mamky bratr, který mamku nade vše miloval, a tak se chopil situace a zkopal ho ze schodů dolů. Protože nebyl jiný ženich tak narychlo k mání, byl se svatbou učiněn krátký, ale o to bolestivější konec.

Později se ještě táta vyjádřil, že ani nechce to dítě. Moje maminka ale měla oporu ve svojí mamince a tátovi a rozhodla se, že si dítě nechá.

Tak tady to vidíte, jak jednoznačně vás ovlivní už to, co se odehraje před vaším narozením. Mohla jsem být jedno z mnoha nepodařených a nechtěných dětí a skončit kdesi v nemocničním kýblu s nápisem „kontaminovaný odpad“. Nebo se narodit sice napůl nechtěně, ale přece jen, milující mamince, která vzala vše na svoje bedra. A musím říct, že to chtělo dostatek odvahy a kuráže.

A tak mi přijde, že už tenhle můj divný začátek poznamenal můj celý nefádní život.

Jak se ukázalo, babička z matčiny strany hraje nejdůležitější roli v životě dítěte. Nejenže zprostředkovává nejdůležitější znalosti, zkušenosti a lásku, teplo a péči. Tento vztah je mnohem hlubší. „Je prokázáno, že děti dědí genetickou zásobu prarodičů a babiček, stejně jako rodiče dědí DNA svých prarodičů a babiček. Proto se často stává, že se naše děti podobají zemřelým příbuzným,“ řekl genetik. Odborníci také potvrdili, že děti získávají většinu genetického materiálu od své babičky z matčiny strany![2]

2 www.plamenlasky.cz

Kdybych bývala věděla na tom samém začátku, na začátku té cesty, co mě ještě všechno čeká...

Dětství

Dítě je prý dar. Já bych někdy řekla „dáreček“.

Moje dětství bylo jistě moc krásné. O to krásnější by bylo, kdybych si z něj něco víc pamatovala. Dlouholetou vzpomínku v nás prý zanechávají jen ty hodně silné emotivní zážitky nebo něco, co nám přišlo jako naprosto neskutečné a nepochopitelné.

Že je moje dlouhodobá paměť děravá jako řešeto, jsem si znovu připomněla na třídním srazu po pětadvaceti letech, kde jsem se na sebe dověděla takové věci... Chápete to, že si nepamatuju, jak jsem si v 7. třídě ve škole v přírodě zlomila nohu?

„Nebo jak sis, Agát, zlomila tu nohu, viď?!“

„Jakou nohu?“ říkám s naprosto šokujícím výrazem ve tváři.

„No v tý škole v přírodě, jak jsme byli v těch chatkách.“

„V jakých chatkách??“ říkám s tupým výrazem ve tváři.

„No u těch skal, jak tam tekla ta řeka.“

„Cože?“ říkám s bezradným výrazem ve tváři. „Co to blábolíte? Vy mě snad chcete dostat do nějaký schízy, že jsem úplnej vypatlanec?“ říkám s trochu nevrlým výrazem ve tváři.

„Ty si to fakt nepamatuješ? Jak tam pak pro tebe přijel děda, tou bílou škodovkou, a odvezl tě předčasně domů.“

A vtom natahuje spolužačka ruku ke mně a podává mi předmět doličný, důkaz, který se nedá rozporovat. Skupinová fotka celé třídy a kdesi uprostřed se krásně vyjímá bílá sádra na mojí noze.

„Ty kráso, to si ze mě děláte prdel!“ říkám s pochybujícím výrazem ve tváři o sobě samé.

Všichni se smějí a vtipkují na můj účet. Já se nesměju, já se tak urputně snažím vzpomenout, až se mi z toho začne opravdu trochu kouřit z hlavy. Přijde číšnice a říká: „Dáte si něco?“

A já, jak vidím unikat tu páru z mé hlavy, říkám: „Pivo... velký... hodně velký... musím si zchladit hlavu, už mi z ní stoupá dým jak z trampskýho táboráku.“

A číšnice říká: „To není z vaší hlavy,“ a pokývá hlavou za mě a zařve:

„Lojzo, jdi s tou vodní dýmkou už do prdele! Lidi mi tady z toho dýmu blázněj.“

Začnu se smát taky. Směju se celý večer, ale stejně mi to nedá a mozkový závity šroubujou a šroubujou. Bohužel to nebyla jediná historka, která mi neutkvěla z této školy v přírodě v hlavě, a tak jsem se nakonec dozvěděla spoustu zajímavých informací. Vždycky když začal někdo nějaký příběh ze školních lavic vyprávět a já na něj nevěřícně koukala, nezapomenul podotknout: „Jo, ty jsi tam byla taky, Agát.“ Nakonec jsem byla ráda, že jsme se tam všichni sešli a já se něco dozvěděla ze svého života.

A bohužel stejně tak to mám se všemi ostatními vzpomínkami z dětství. Co vím ale jistě, je to, že nejkrásnější vzpomínky mám na dny prožité v mém milovaném druhém domově v Dráchově v jižních Čechách.

Poprvé jsem byla v Dráchově, když mi byl asi jeden měsíc, a naposledy někdy před měsícem. Jezdím tam celý svůj život a jezdit budu. Neodradí mě ani trochu větší vzdálenost, je to od mého bydliště v severních Čechách zhruba tři hodiny cesty autem. No, za současného stavu dálnic je to někdy nejisté, ale třeba, dožiju-li, budeme jednou levitovat auty ve vzduchu. Pak bych tam mohla být cobydup.

Já, holka z města, jsem byla na vsi neskutečně šťastná. A dneska jsem ráda, že jsem většinu dětství mohla prožít tam. Tím, že jsem tam trávila spoustu času, stalo se mi na tomto místě mnoho věcí, které byly poprvé… a to s hrdostí říkám dodnes. Ale postupně.

Dráchov je úplně obyčejná jihočeská vesnička. Nahoře na kopci stojí krásný kostelíček, u něj hřbitov a bývalá místní škola, dnes tam sedí pan starosta a u toho všeho naše chaloupka se zápražím a s krásným pohledem na jihočeské rybníky. Jeden benefit tahle vesnička přece jen má, a nejen pro mne. Protéká jí řeka. Řeka je krásná, plná života a úplně nejvíc je pro mne plná vůně a zvuků. Naše řeka na pohled nepůsobí moc čistým dojmem, ale to se lidi pletou. Je přírodně znečištěná… bahnem z koryta řeky, listím spadaným z nespočetných košatých stromů podél řeky, z chmýří, které poletuje všude, když zavane i sebemenší lehký vánek. To vše tam je vidět. Ale vidí to jen ti lidé, kteří tuhle řeku opravdu milují. Jednoznačně jsou to právě místní starousedlíci, mezi které já jsem přivandrovala odněkud ze zašpiněného severu.

Zajímavé je, když to vezmu teď retrospektivně zpátky, jak jsem na to vše nahlížela. Jakýma očima v daném věku, jakým srdcem, jakým tělem, jakými myšlenkami.

Zjednodušeně asi takto:

3 roky – hulá, jdeme k vodě. Já chci s sebou kluh a balón. A taky nějakou kočoládu.

8 let – hurá, jdeme k vodě. Jestli tam budou kluci a holky. Mohli bychom jít zase blbnout pod jez, tam je to nejvíc nejlepčejší.

13 let – hurá, jdeme k vodě. Doufám, že se tam dneska objeví nějaký pěkný vodáci jako minulý prázdniny. Takový nějaký kluci svalnatý.

18 let – no, to už není dětství.

V Dráchově jsem poznala nejednoho dobrého kamaráda a kamarádku, no spíš kamaráda. Proč jsem měla převážně kamarády, jsem se dověděla až v dospělém věku, kdy mi jeden z mých tamních kamarádů tu záhadu objasnil. Řekl mi, při nějaké pijatykové oslavě, že všichni ti kluci mě vlastně „chtěli“, ale já nic.

„Víš, ty jsi pro nás byla taková hezká, taková upravená, uhlazená. A přitom jsi s námi blbla jako holky a kluci od nás. No prostě jsi pro nás byla holka z města. To víš, my vidláci jsme na tebe koukali jako na obrázek,“ říká Hynek.

„Ale já to fakt takhle vůbec nevnímala. Já to celou dobu brala tak, že mě máte rádi jako kamarádi. Dyk jsme byli děti. Byla jsem šťastná, že jste mě tak hezky přijali a začlenili mezi sebe.“

„No vidíš. A my tě při tom milovali. Jak je to prostý, viď.“

„Prostý to je, ale jsem ráda, že jsi mi to řekl. O to víc si všeho, co jsem tady prožila, cením a nikdy na to nezapomenu.“

Život v Dráchově jsem zažívala vlastně vždy jen o víkendech a o prázdninách. O víkendech jsem tam jezdila s babičkou a dědou, kteří se v Dráchově narodili, a zůstala tam právě jejich chaloupka. O prázdninách jsem tam jezdívala s maminkou a sestrou.

Podrobný výčet prožitých historek by se mi nevešel do celé této knihy, ale na pár si tady ráda vzpomenu.

Nezapomenutelné jsou hry, dětské hry. Vymysleli jsme jich samozřejmě nespočet, některé byly naprosto klasické a jednoduché a bez jakýchkoliv postranních úmyslů.

„Ahoj Agi, půjdeš s náma ven?“ zabušil Tomáš na vrata.

„A kampak půjdete, Tomášku?“ ptá se velmi zvědavě moje babička.

„My budeme na návsi a v Doubí,“ říká potutelně Tomáš.

„Tak dobře. Agátko, buď za dvě hodinky doma, bude večeře,“ řekla rázně babička. Bylo mi jasný, že večeře ještě nebude, ale byla to, dle myšlenkových pochodů mojí babičky, dostatečně krátká doba na to, vyvést nějaký megaprůser.

Když jsme přišli kousek za náves, stály tam už ostatní děti a velmi vážně diskutovaly a šermovaly rukama a v těch rukách držely podivné věci. Přímo vedle místní silnice na malé loučce už rostl pod vedením nejstaršího z gangu takový jakýsi týpý stan. Ostatní si začali oblékat bílé pláště (nevím, kde to vzali, zřejmě od maminek nebo babiček, které pracovaly v místním JZD), bílé košile (to zřejmě od tatínků a dědečků, kteří byli místními vášnivými dobrovolnými hasiči). Velký kápo řekl:

„Kdo bude doktor a kdo bude pacient?“

A mezitím vytáhl z báglu na papíře namalovaný „tepový graf“. Na jednom byla taková sice slabší, ale klasická křivka. A druhý byl jen rovná čára a u toho napsáno: „EXITUS nastal...“

Z instrumentů, které vytahoval dál a dál ze svého tajemného báglu, jsem začala uvažovat o tom, že půjdu radši domů dřív a budu jako dělat, že jsem chtěla babičce udělat radost. Při vyndávání každého instrumentu líčil vynálezce této pro něj jistě velmi zábavné hry, co s danou věcí na operovaném těle udělá:

„Tak tuhle svorku přicvaknu sem, tímhle šroubovákem udělám jako díru do těla, jó, tady mám krásnej skalpel...“

Nevím, jestli to bylo předem daný, nebo ho připoutal můj děs v očích, ale první cenu jsem vyhrála já. Myslím, že kdyby mi v tu chvíli změřil někdo opravdický tlak, nebylo by to daleko od stavu „EXITUS“. Ale byla jsem nakonec statečná a operaci jsem vydržela a hlavně přežila.

Další krásný prázdniny přišel zase Vlasta.

„Brý den, může jít Agáta ven?“

„Dobrý den, Vlastíku. Může. A co budete dělat?“ zeptala se babička a mě svou otázkou opět nepřekvapila.

„My budeme na horním hřišti u loužiček, beru míč, tak si budeme kopat.“

„Dobře, já se tam na vás kdyžtak přijdu podívat,“ řekla babička a mile se při tom usmála. Tak to mi bylo jasný, že to myslí vážně.

Na horním hřišti to bylo fajn. Bylo to na úplně samotným konci vsi. Za námi už jen velký žlutý, zelený a hnědý pole s bramborama, s hrachovýma luskama (tam jsme chodili nejraději… na tajňačku samozřejmě, hlavně večer, když se už zešeřilo). Taky tam stála nádherná kaplička. Prostě přesně ten výjev klasické malebné vesničky. Musím říct, že naprosto identicky na mě dýchá atmosféra z jedné nejmenované trilogie od režiséra Trošky... přesně takhle fantasticky to, podotýkám kdysi, na vsi chodilo a žilo.

„Pojďte k loužičkám, jsou tam parádní obrovský doutníky,“ prohlásil po hodinovým kopání Vlastík. Loužičky je takový malinký žabinatý rybníček hned u hřiště a z půlky je vždy zarostlý těmi obrovskými „doutníky“. Vlastík vytáhl svůj klučičí žabikuch a začal pár doutníků kosit. Nechápala jsem, ale byla to prča, protože tam málem zahučel, a to bych se hodně nasmála. Jednou se to stalo jedné holce, co jí neměl nikdo rád, a tak jí tam strčili a chudák pak smrděla jak půl roku starý vajíčko s mrtvou rybou navrch.

„Tak kdo si dáte?“ zahlaholil Vlasta.

„Já si dám,“ řekl odvážně Kuba. „No jasňačka, já taky,“ řekl suverénně Milan.

„Tak jo, pánové. A kdo další?“

Holky samozřejmě mlčely jak zařezaný. No, na koho by to mohlo padnout než na Agi.

„Na, dej si taky. To nic není. To z tebe ani nebude nic cítit. Neboj,“ přesvědčoval mě Kuba.

„Ne, já nemůžu. Za chvíli sem přijde určitě babička,“ řekla jsem docela rozhodně. Ale uvnitř jsem tak rozhodnutá teda vůbec nebyla. Předtím jsem ještě žádnou zkušenost s cigaretou neměla. Moje mamka občas kouřila, to jo, ale jinak v rodině nikdo.

„Neboj, my budeme hlídat. Odsud je krásně vidět už z dálky, kdyby šla. A fakt to nic není. Jenom to vyzkoušej.“

„No tak jo. Ale hlídejte. A jak to mám dělat?“ pípla jsem.

„No, já ti to zapálím. Trochu potáhni a pak se jako pořádně nadechni pusou,“ začal mi zkušeně vysvětlovat Milan.

„Dobře,“ řekla jsem a už jsem se natahovala po zapáleným doutníku. Kdo znáte tenhle druh rostliny „doutník“, víte, že je to, co máte dát do pusy, dost velký. Myslím jako objemově. Takový široký. Dneska už mi to samozřejmě objemově tak velký nepřipadá. Ale v těch dětských letech mi to připadalo v mých ústech divný. Potáhla jsem a samozřejmě jsem se rozkašlala.

„Hele, to musíš takhle,“ řekl Milan. Natáhl a najednou udělal:

„Ách… máma jde!“ a zprudka se nadechl ústy a tím do sebe vpravil vše, co potáhl.

„No takhle to zkus,“ podotknul ještě i Kuba.

A tak jsem to zkusila. Rozkuckala jsem se tak, že jsem myslela, že se udusím. Zamotala se mi hlava a já letěla rovnou domů, kde jsem hned vlítla na záchod. Babička spokojeně dřímala na dvorku, a když mě viděla, jak jsem se přiřítila, měla oči navrch hlavy a začala se dobývat ke mně na záchod se slovy, co se mi to proboha stalo.

Podotýkám, že kouřit jsem začala v sedmnácti letech. Cigarety, tedy pro úplnost.

Ovšem některé hry už byly na hraně.

„Čau Agáto. Večer se sejdeme na návsi a půjdeme, až se setmí, na hřbitov,“ oznámil mi jednoho opět prázdninového dne Milouš.

„Ty bláho, já nikam nejdu. Se bojím,“ říkám Miloušovi a koukám přitom na ostatní.

„Neboj, jdeme všichni. Tam nepůjdeš sama. A dyk tam nic není. Si myslíš, že tam jsou fakt duchové, jo?“ pousmál se Milouš.

„No, to ne. Já mám hřbitovy a kostely docela ráda. Ale ve dne. A ne v noci.“

„Jó, vy jste dneska hráli to ,krvavý koleno‘, viď?“ řekl jízlivě a rozesmál se ještě víc.

A já, hrdinka, jsem na to přistoupila. No, to jsme nikdo netušil, co nás tam čeká…

Sešli jsme se všichni před hřbitovem, který byl, jak už jsem zmínila, před naší chalupou. Takže jsem musela velmi nenápadně zmizet babičce z dohledu a trochu s vnitřní obavou, ale navenek odhodlaně, jsem nakráčela před hřbitov. Byla už tma. Bude to znít kýčovitě, ale nebe na vesnici je naprosto jiné než ve městě. Není tam totiž to světlo ode všech lamp, které jsou ve městech, a tak když je na obloze měsíc v úplňku, nemusíte mít fakt ani baterku. Nebo když je jasno, je na té obloze bambilión hvězd a hvězdiček. Tam jsem zažila nejkrásnější pozorování padání Perseid.

A to si pište, že byl zrovna úplněk. Což jsem si vůbec ve chvíli, kdy jsem na tuhle šílenou akci kývla, neuvědomila. Ale zase jsem si říkala, že je teda alespoň docela dobře vidět. Uprostřed hřbitova stála lavička. Kolem té jsme se všichni usalašili a snažili se být nenápadní. Kluci vytáhli cigára a kecali jsme. V jednu chvíli se zvedl Tonda a šel kousek od nás ke štěrkopískové cestičce, po které se chodilo na hřbitově. Vzal něco do ruky a šel zpátky k nám. Nikdo jsme zatím nerozpoznávali, co to drží v ruce. Když přišel blíž, poznali jsme, že má v ruce dva větší kamínky.

„Pojďte se na něco podívat,“ řekl neohroženě.

Zvedli jsme se ze svých míst. My holky jsme s tím teda moc nespěchaly. Kluci šli za Tondou první, my v závěsu za nimi a pomalu s rukama před očima. Tonda najednou zastavil u jednoho hrobu, zůstal kamenně stát a dramaticky pronesl:

„Teď buďte úplně zticha. Nikdo ani muk.“

Poslechli jsme, stáli jsme jako přibití a čekali, co se stane. Já bych v tu chvíli radši seděla doma u nudný televize s babičkou a dědou, ale co už. Bylas hrdinka, tak si trp!

Tonda se sklonil k rohu hrobu a do škvíry, který jsme si zprvu ani nevšimli, velikosti asi tak patnáct centimetrů, hodil jeden ten kamínek. Úplně jsem cítila, jak se všichni snažíme totálně zadržet dech, aby neunikl jediný zvuk. A pak to zarachotilo. Jako když hodíte na dřevo kámen z výšky.

Užasle jsme koukli na Tondu.

„Co to bylo?“ se jako první odvážila šeptem zeptat Petra.

„To je ta rakev. Tam leží ten mrtvej,“ zašeptal Tonda.

„Co když ho nějak vzbudíme tímhle,“ ještě víc šeptem pípla Petra.

„Si blbá, ten přece nejde vzbudit. Tam klidně můžu hodit i ten druhej kámen,“ řekl už hlasitěji Tonda.

Opět jsme přestali dýchat a poslouchali ten zvuk. Já teda dosud nic takovýho neslyšela. Evidentně to měli místní chlapci už natrénovaný a ukazovali to holkám jako atrakci.

Tonda vhodil i druhý kamínek a ozval se tentýž zvuk. Akorát... zaslechli jsme ještě i něco jiného. Všichni jsme se po sobě podívali a bylo vidět, jak se některým začala trochu třást brada.

A vtom jsme ji zahlédli!

Byla celá v bílém, bílé vlasy měla a v kuse si pro sebe něco mumlala. Zjevila se najednou odněkud ze zadní části hřbitova a mířila směrem k nám. Myslím, že ty vteřiny, než nám to došlo, co vidíme, trvaly pro nás jako světelný roky. Znáte to, chcete utéct, ale nohy stojí jako přikované. Až nastala situace, že nás zahlédla a začala na nás křičet:

„Co tu děláte, parchanti?!!“ a vyhrožovala nám napřaženou pěstí.

A v tu chvíli to šlo. Nohy se uvolnily z neviditelných otěží a pelášily pryč.

Domů jsem přiběhla celá uřícená a zalezla jsem si pod peřinu do místnosti, kde seděli babička s dědou, abych nebyla sama. Babička opět oči navrch hlavy, co se mi zase stalo. „Nic, babi, už je to dobrý. Jenom jsme blbli s klukama.“

Druhý den jsem byla od rána nedočkavá, kdy se s ostatními sejdu, abychom to rozebrali. Co to proboha bylo?

Sešli jsme se na návsi ještě před obědem. Jak jsme toho byli všichni plní, začali jsme mluvit jeden přes druhého a každý si mlel to své.

Slova se ujal Tonda, který nás tam vlastně všechny nalákal.

„Všichni jsme viděli, co jsme viděli. Všem nám je asi jasný, že to nebyl žádnej duch.“

„Ale co to teda bylo, co to bylo? Dyk to bylo celý bílý jak bílá paní, já takovou podobnou viděl ve filmu,“ skočil Tondovi do řeči Jindra.

„Ty vole, to nemohla být bílá paní. Ta přece běhá po hradě, a ne na hřbitově. To je snad jasný, ne?“ řekl moudře Tonda.

„Tak ale co to bylo? Já už tam teda nikdy nejdu. NIKDY!“ ufňukaně breptla Míša.

„No, jistý je to, že se to bude muset vyšetřit. To dá rozum,“ pronesl šéfovsky Tonda.

Vtom přilítla na náves celá udýchaná Marcela, která, jak vyšlo najevo, se jediná doma přiznala mamince. Sice dostala vynadáno, co tam máme co lézt takhle večer, ale když viděla maminka, jak je její holčička celá vystrašená, tak jí vše vysvětlila.

Kousek za hřbitovem bydlela paní, která byla sama. Říkalo se jí Činžáková a já vlastně do dneška pořádně nevím proč. Byla starší a kdysi jí umřelo dítě i manžel. Paní se z toho tak trochu pominula a někdy měla nápad, jít si s nimi popovídat na hřbitov. A protože ji to napadlo třeba zrovna večer, když už se chystala pomalu do postele, otevřela dveře svého domku, vyšla jen tak v pantoflích a dlouhé bílé noční košili těch pár metrů za barák ke hrobům svých milých. Málokdo to ve vsi věděl, ale maminka Marcely ji tam už také takhle potkala. Paní Činžáková už dneska nežije, ale já se jí dnes a tady ptám... Proč vás to napadlo tam jít zrovna ten den, sakra?

Poprvé... strach z tajemna záhrobí.

Úplně nejzajímavější hra napadla Milouše (koho jiného). Abych zde nikoho nepohoršovala. Hrávali jsme ji již v době pubertální, tedy zhruba od patnácti let. Tehdy puberta začínala v patnácti, dneska bohužel začíná už i ve třinácti letech. Jsou blbí, ti mladí. A to nemyslím ve zlým. Vůbec netuší, o co se připraví tím, když vše uspěchají.

Ta hra se jmenovala LEHÁTKA. Každý, komu jsem o této hře vyprávěla, jak vznikla a jak to probíhalo, se mohl vždy potrhat smíchy. Základní a vlastně úplně jednoduchý princip hry spočíval v tom, že si zákazník v obchodě vybírá lehátko.

„Tak holky. Jsem vymyslel bomba hru. Pro vás to bude úplně bezpracný a jednoduchý. Ničeho se nemusíte bát,“ přišel jednoho dne Milouš na horní hřiště, kde jsme se měli všichni po obědě sejít. Vedro bylo k zalknutí a já bych se radši viděla u řeky a na jezu, ale tam jsme měli jít až později.

„A co jako máme dělat?“ zeptala se nechápavě Marta.

„No, holky. Vy budete jako lehátka a já budu nakupující, který si jde nějaký lehátko koupit do krámu,“ vítězoslavně prohlásil Milouš.

My koukaly nechápavě, ostatní kluci koukali nechápavě.

„Jak jako?“ zeptala jsem se.

„No pojďte, já vám to názorně ukážu,“ pronesl Milouš a začal nás navigovat, jak se máme jedna vedle druhý poskládat na zem na trávník. Když jsme si všechny lehly, pořád jsme po něm pokukovaly, co se jako bude dít dál. Milouš si nás prohlídl. Stoupl si, jakože ke dveřím obchodu, a vešel dovnitř.

„Dobrý den, já bych si chtěl koupit nějaký pěkný lehátko!“ zvolal.

„Dělej, pojď dělat krámskýho!“ houkl Milouš na Honzu, který postával opodál a zíral na to, co se bude odehrávat.

„Dobrý den. A jaký byste si představoval?“ probudil v sobě Honza fantazii a zeptal se coby krámský.

„No víte, na barvě mi ani tak nezáleží, ale spíš, aby bylo takový pěkně měkký. Rozumíte? Aby se mi na něm dobře leželo,“ řekl zkušeně Milouš.

„Ano, máme tu různý lehátka a všechny jsou opravdu kvalitní.“

„Jo, vypadaj pěkně. Ale víte co, přece jen. Jak já to poznám, že jsou takový příjemný na poleženíčko? Chápete!“ pronesl Milouš. A já už začala tušit. Ani ne proto, že bych byla zhýralá, ale už jsem Milouše moc dobře znala.

„No, to nevím,“ znejistěl Honza.

„Kdybych si je tak mohl vyzkoušet. Víte, jako lehnout si na ně,“ řekl šibalsky Milouš.

A je to tady! Jsem to mohla tušit! No, co už...

„Ale ano, samozřejmě můžete,“ řekl Honza a odfrkl si, že svěřenou roli zvládl.

Milouš si začal lehat postupně na každou z nás. My jsme samozřejmě ležely na zádech. Každou z nás si tak nějak jako ohmatal a pak si jednu vybral. Tu si zaplatil a s pocitem dobrého výsledku s ní odešel za křoví, kde v pozdějších variantách této hry mu muselo dotyčné vybrané lehátko dát ještě i pusu.

Ostatní kluci, když to viděli, chtěli samozřejmě taky, ale zprvu si na tuto hru Milouš udělal know-how a nesměl nikdo jiný. Později svolil i ostatním.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na cestě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.