Adam ze Zbraslavi a případ královny vdovy Rejčky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Whitton

Adam ze Zbraslavi a případ královny vdovy Rejčky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Hana Whitton, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-643-9

ISBN e-knihy 978-80-7601-652-1 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-653-8 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-651-4 (1. zveřejnění, 2022)

I.

Královna vdova Rejčka

„Co má tohle znamenat?“ rozkřikl se hněvivě král Přemysl Velkopolský, když zahlédl na prahu komnaty početnou skupinu ozbrojenců. „Takhle sem vpadnout bez ohlášení! A to jsem si myslel, že alespoň zde, v královském sídle v Rogozně, budu mít trochu klidu!“

Na ozbrojence, které v první chvíli považoval za předvoj neohlášeného poselstva, však jeho přísná slova neplatila. Vhrnuli se dovnitř a vmžiku obklopili královský trůn.

Přemysl strnul. Takhle by se ozbrojený doprovod žádného poselstva nechoval.

„Zvedni hledí, ať ti vidím do tváře!“ přikázal jednomu z vetřelců, kterého nyní od královského trůnu dělil pouhý krůček. „Poroučí ti to tvůj král!“

„Ty mi nemáš co poroučet!“ obořil se na něj ozbrojenec, patrně velitel těch vetřelců. „A král také dlouho nebudeš!“

Přemysl tleskl do dlaní, aby přivolal královskou stráž. Něco takového dál trpět nehodlal.

Nikdo mu však nepřispěchal na pomoc.

„Tvá stráž tě slyšet nemůže,“ upozornil ho ozbrojenec. „Všichni jsou už na pravdě Boží. A ty je tam budeš následovat, jestliže…“

Přemysl dál na nic nečekal a tasil meč. Než ale stačil na vetřelce zaútočit, proklálo ho kopí. Zhroutil se ze stupínků trůnu na vysoký koberec.

„Hlupáku! Měli jsme ho přece přivést živého!“ rozkřikl se na kopiníka velitel ozbrojenců. „Směli jsme pobít jen královskou stráž!“

„Jinak by tě zabil, pane! To proto jsem udeřil jako první!“ snažil se ospravedlnit kopiník.

Přemysl však mrtvý nebyl. Pokusil se vstát, třebaže byl zcela ochromený bolestí. Opřel se oběma rukama o koberec, lepkavý jeho krví, která se kolem něj rozlévala jako purpurové jezero.

Vztyčit se ale nedokázal a po chvíli sklesl opět na zem.

„Richenzo! Utíkej!“ zachroptěl. „Uteč, Richenzo! Zachraň se! Na tobě jediné nyní spočívá zodpovědnost za piastovské dědictví, za rodový odkaz!“

Vztáhl poté zkrvavenou ruku tam, kde se v rohu choulila jeho vyděšená manželka Margaret, a z posledních sil ze sebe vypravil: „Jaks mohla…!“

Richenza se s trhnutím probudila z neklidného spánku. V zšeřelé komnatě ozářené pouze skomírající svící na stolku vedle lůžka dosud dozníval její výkřik.

Byl to pouhý sen, snažila se uklidnit. Zdává se mi občas.

To proto, že se zakládá na skutečnosti. Mého otce, polského krále, zavraždili před léty v Rogozně.

Vztáhla chvějící se ruku do matného kruhu světla, který vykreslil popraskávající plamínek svíce, jako by se chtěla přesvědčit, že nemá bílé ruce zbrocené krví. Otcovou krví.

Zaposlouchala se do nočního ticha. Bylo hluboké a ničím nerušené.

Jsem přece ve svém věnném městě, v Hradci Králové, uvědomila si a s tím poznáním se jí zvolna vracel klid a rozvaha.

Hrůzný sen a s ním i vzpomínka na otcovu vraždu v Rogozně se pomalu vytrácely do zapomnění, stejně jako léta, která po té tragédii následovala.

Ani Richenza mi už neříkají, pomyslela si. Přestali mi tak říkat od té doby, co jasem se provdala za českého krále Václava II. Pak se ze mě stala Rejčka, Eliška Rejčka, aby to bylo pro místní přijatelnější.

Příliš to nepomohlo. Ani Václavovy děti z jeho prvního manželství s Gutou ji i přes to nové podbízivé jméno rády neměly.

To platilo zejména o jeho dcerách, Anně, a hlavně Elišce.

Smrt obvykle umenší nebo zcela odstraní podobné nevraživosti, které se pak zdají ve srovnání s její neměnnou nezvratností malicherné. To se však nestalo, když Václav II. zemřel, a nic na tom nezměnila ani násilná smrt jeho syna, který po něm dosedl na královský trůn jako Václav III.

Zůstaly jsme pak tři – Anna, tehdy už provdaná za Jindřicha Korutanského, dosud svobodná Eliška a já.

Mé nevlastní dcery – a nejen ony – mi nikdy neodpustily, že jsem se potom provdala za Rudolfa Habsburského, který se stal novým českým králem.

Hlupci jsou všichni ti, kdo mě pro to odsuzují! Jako by nevěděli, že mně nic jiného nezbývalo, a hlavně, že jsem to vlastně udělala pro království.

Po pravdě řečeno, udělala jsem to v první řadě pro sebe, usmála se spiklenecky, a ovšem také pro svou dceru Anežku, která se narodila pouhých šest dní před otcovou smrtí.

Rejčka přejela rychlým pohybem po přikrývce širokého lože, tam, kde jindy spočíval Rudolf. Jenže ten vedle ní neležel.

I Rudolf byl totiž mrtvý.

Příliš času jim pospolu dopřáno nebylo.

Rejčka se opět zaposlouchala do hlubokého ticha. Nyní, stejně jako bezpočtukrát v podobných okamžicích noční samoty, ji napadlo, že Rudolfova smrt nemusela být přirozená. Kdo by věřil, že mladý král podlehl při vojenském tažení nějaké horečce! Rudolfovi bylo přece teprve šestadvacet let!

Možná i proto se v poslední době vracel ten děsivý sen, který nezván oživil dávnou vzpomínku na otcovu vraždu.

Věděla, že nyní už neusne. Vyklouzla z lůžka a přehodila si přes ramena župan. Hebká kožešina, kterou byl podšitý, ji slastně polaskala. Přistoupila k oknu a zahleděla se na krajinu zalitou stříbrným měsíčním svitem.

Od řeky se táhly cáry řídké mlhy jako potrhané závoje. A ve vzduchu se vznášel první příslib podzimu, ona ostrá vůně kouře z ohníčků, smíšená s pachem tlejícího listí.

Měla bych se tady, ve svém hradě, přece cítit v bezpečí, pomyslela si.

Jenže v bezpečí se tu necítila.

Marně se snažila přijít na to, proč v ní s každým uplývajícím dnem vzrůstal pocit ohrožení.

Snad to způsobilo sílící vědomí, že ji tu nemají rádi ani poddaní, ani Václavovy děti, prostě všichni. Pokud žil Rudolf, držel je na uzdě strach z jeho královského majestátu, ale teď, když se novým českým králem stal Annin manžel Jindřich Korutanský…

Byl to slaboch, a tak se ho nebála, zato Anny a její mladší sestry Elišky ano.

Nenávidí mě nejen z osobních důvodů, uvědomila si náhle, představuji pro ně navíc jisté mocenské ohrožení. Mohla bych přece vznést nárok na českou korunu, a když ne pro sebe, tak pro svou dceru Anežku. I ona je z královské krve jako Anna a Eliška, i jejím otcem byl král Václav II.

Rejčka se znovu zahleděla do noci. Najednou jí tak poklidná nepřipadala.

Ten sen určitě představuje varování, k takovému závěru dospěla. A také to pochopila, že před vražedným útokem neochrání ji a její dceru Anežku ani pevné zdi zdejšího hradu.

Věděla nicméně, kdo by jí tu tolik potřebnou ochranu poskytl, a ochotně k tomu.

Pán z Lipé se už více méně stal jejím rytířem, i když jejich vztah zatím nepřekročil ono romantické kurtoazní vazalství rytíře vůči urozené dámě.

Líbil se jí. Byl vysoký a urostlý a jistě o víc než deset let starší. To mu ale v jejích očích dodávalo na přitažlivosti – muž jeho věku bude mít v mnoha ohledech jistě větší zkušenosti než nějaký mladíček rovný jí věkem. Ty zkušenosti se mu ostatně vryly do ostrých rysů výrazné tváře, a i to se jí líbilo.

Musím přece jako královna vdova dbát na svůj majestát, ozval se jí v nitru varovný hlas.

Ach, co na tom! Celý život přece nemíním strávit zavřená ve věnném hradě královen vdov v Hradci.

Na okamžik zavřela oči, snad proto, aby přivolala podobu pána z Lipé.

Jenže pán z Lipé byl ženatý. A byl to také otec početné rodiny. Prý sedm dětí má.

Rychle oči zase otevřela, jako by se probouzela ze snu, tentokrát krásného.

V hloubi duše nicméně věděla, že jí na tom nesejde, ne po tolika letech, kdy se jí na volbu muže nikdo neptal a kdy se musela provdat na základě politicky výhodné diplomatické dohody. Nyní si chtěla vybrat sama.

Z dalších úvah ji vytrhly spěšné kroky, spíš běh to byl, blížící se chodbou k její ložnici. Doprovázela je změť vzrušených hlasů.

„Co se stalo, Výsosti? Zaslechla jsem tvůj křik a raději jsem nejdřív doběhla pro stráž a potom…“ Dvorní dáma Eufémie, která vpadla dovnitř bez vyzvání, se náhle zarazila a přitiskla si buclatou ruku na vzdouvající se mohutná ňadra, aby se uklidnila.

Do Rejčky vjel hněv. Tuhle osobu jí na hradecký dvůr vnutily ty dvě Přemyslovny. Chtěly tu mít svého špeha. Ona by tuhle tělnatou dívku s ruměnou tváří a mravy lepší děvečky jako dvorní dámu nikdy nevybrala.

Už delší dobu uvažovala o tom, že se jí při nejbližší příležitosti zbaví, a příležitost se, jak se zdá, naskytla právě nyní.

„Nebyla bych už mezi živými, přepadnout mě někdo, tak dlouho ti trvalo, než jsi mi přispěchala na pomoc!“ odpověděla Eufémii s chladnou odměřeností. „Jak vidíš, jsem v pořádku. Zdál se mi jen zlý sen.“ Zamyslela se krátce a potom dodala: „Stráž, kterou jsi zburcovala, však může zůstat před mými komnatami.“

Eufémie se chystala něco namítnout, pak si to ale rozmyslela. Pokynula veliteli stráže, který jí zvědavě nakukoval přes rameno. „Slyšels Její Výsost,“ řekla mu.

A potom se Rejčce uklonila a uražené vyplula na chodbu.

Rejčka počkala, dokud za ní nezapadly dveře.

K lůžku však nezamířila. Usedla k nevelkému psacímu stolku. Věděla, že teď už stejně neusne, nebo spíš usnout nechce, aby se nevrátil ten úděsný sen, v němž viděla opět umírat otce.

Prsty se jí zachvěly, když chtěla zažehnout svíci na stolku. Znovu rychle přelétla pohledem ruku, aby se přesvědčila, že ji nemá zbrocenou krví.

Chovám se jako pověrčivá stařena, okřikla se v duchu.

Z úhledně vyrovnané hraničky pergamenů vytáhla jeden čistý. Rozhodla se, že pošle žádost k braniborskému dvoru, kde po otcově smrti po nějaký čas pobývala s nevlastní matkou, otcovou třetí manželkou Margaret Braniborskou, aby ze svých služeb uvolnili některou z tamních dvorních dam a poslali ji k ní do Hradce. Matně si vybavovala pouze jistou Hildegard, dívku o pouhých pár let starší a pocházející z urozené rodiny. Ta by byla určitě lepší než neohrabaná Eufémie. Jistě by povznesla hradecký dvůr na odpovídající úroveň.

A já tu konečně budu mít spřízněnou duši, usmála se pro sebe Rejčka. Zaváhala jen na chviličku, zda to s sebou nepřinese nevítané vzpomínky na to, k čemu se už nikdy nechtěla vracet.

Nakonec nad tím mávla rukou a pustila se do psaní.

Noční temnota pobledla prvním svítáním, když dopis dokončila.

Zapečetila ho a potom chvilku upírala zrak na tu hraničku pergamenů.

Měla bych napsat někomu, kdo by mi pomohl vypátrat, jak se to vlastně mělo s Rudolfovou smrtí, pomyslela si. Někomu, kdo by mě ujistil, že ty zlé sny neznamenají varovnou předtuchu.

Věděla, kdo by se podobného úkolu zhostil se ctí.

Byl to Adam ze Zbraslavi, kterému se říkalo Pater, protože prý uvažoval o vstupu do řádu. Znala se s ním trochu od královského dvora.

Osvědčil se už v případu královského levobočka, nemanželské dcery svého přítele kralevice Václava, jíž někdo usiloval o život. Zachránil ji tehdy, o tom byli přesvědčeni všichni.

Jeho bystrý úsudek by určitě pomohl odhalit, zda jsou Rejččiny dohady a vzrůstající obavy opodstatněné, nebo ne.

Jenže Adam ze Zbraslavi byl ve službách Elišky Přemyslovny.

Ta mě sice skutečně v lásce nemá, ale v tomto případě nejde pouze o mě, pokračovala Rejčka v úvahách. Jde rovněž o mou dceru Anežku, a to je přece Eliščina nevlastní sestra. Také ona se může ocitnout v ohrožení. A nemusí ji zachránit ani to, že ji na nějaký čas zavřou do ústraní svatojiřského kláštera stejně jako Václavovu Alžbětu.

I Eliška musí v takovém případě souhlasit s tím, aby Adam dohlédl na Anežčino bezpečí. A přitom samozřejmě také na to mé.

Vytáhla jeden pergamen a přejela ho štíhlými prsty.

Hned ráno Adamovi napíšu, umínila si.

A co kdybych se obrátila na toho rytířského pána z Lipé? napadlo ji vzápětí. Na okamžik si s tou myšlenkou pohrávala, ale potom ji zavrhla. Dá se na něj doopravdy spolehnout? Co když se za tím okázalým rytířským chováním skrývá nějaký mocenský záměr?

„Nevěř nikomu!“ Tohle jí stačil ještě před svou předčasnou smrtí vštípit její královský otec.

Náhle se jí zmocnila únava.

Napíšu Adamovi hned ráno, slíbila si znovu.

Pak přivolala komornou a předala jí list pro braniborský dvůr. „Tahle zpráva nesnese odkladu. Spěšný posel ji musí doručit okamžitě!“ přikázala jí.

Komorná si sice o podobném rozkazu vydaném uprostřed noci myslela své, nahlas však nic neřekla. Jen se Rejčce uklonila a raději rychle zmizela, aby splnila její přání.

Rejčka poté zamířila k lůžku a uvelebila se v měkkých poduškách. Pootevřenou okenicí se zahleděla na oblohu blednoucí svítáním.

Kdyby dosud žil můj manžel Václav, nebo Rudolf, nemusela bych se trápit podobnými starostmi, pomyslela si.

Ovšem je tu Adam ze Zbraslavi a také rytířský pán z Lipé, ať už jsou jeho cíle jakékoli.

Rejčka se při tom pomyšlení spokojeně pousmála.

A potom konečně znovu usnula hlubokým spánkem, který tentokrát nenarušil žádný zlý sen.

„Pomoz Její Výsosti z lázně a potom ji doprovoď do ložnice!“ přikázala Eufémie zvysoka komorné, jako by si tak chtěla dokázat, že to je pořád ona, kdo tu rozkazuje. Doneslo se jí, že si prý Rejčka poslala pro novou dvorní dámu, až kamsi do Braniborska, a to ji zrovna nepotěšilo. „Já jí tam zatím přichystám šat,“ dodala o něco mírněji.

S tím zamířila do Rejččiny ložnice. Někdo ze služebnictva už musel přinést Rejččino nové roucho – leželo rozprostřené na loži, aby se nepomačkalo. Svrchní sukně byla z purpurového brokátu bohatě vyšívaného zlatem.

Eufémie se neudržela a přejela dlaní ten nádherný, a jistě také nákladný šat. Bělostná spodní košile s úzkými rukávy se prostírala vedle sukně a kdosi přes ni přehodil nadýchaný mušelínový šál.

Eufémie, které se při pohledu na to krásné roucho zmocnila řevnivá závist, neodolala, oparně stáhla svrchní sukni z lůžka, nejprve si ji pouze zkusmo přitiskla k tělu, ale potom se v rychlosti nasoukala do zlatem vyšívaného brokátu. Šlo to jen ztěžka, protože Rejčka byla, marná sláva, mnohem štíhlejší.

Však Výsosti královny vdovy neubude, když si tu její parádu na chviličku užiju, pomyslela si s uspokojením Eufémie, když se jí konečně podařilo stáhnout svrchní sukni přes objemné boky. Rejčce určitě ještě nějakou dobu potrvá, než se dostane z té koupele.

Mušelínový šál si poté obtočila kolem krku tak, aby jí jeden konec splýval přes mohutná ňadra.

Ze stolku sebrala velký stříbrný podnos a chvíli se vzhlížela v jeho naleštěné ploše jako v zrcadle.

Svrchní sukně ji však začínala nepříjemně svírat. Neměla jsem se do toho šatu tak rychle navléknout, zalitovala. Je mi malý.

Náhle jako by se nemohla ani nadechnout.

Stříbrný podnos jí vyklouzl z prstů a třeskl o kamenné dlaždice podlahy, když se snažila vyprostit z tísnivého objetí nádherného roucha. Nedbala nyní na to, že je může potrhat. Toužila jen po jediném – okamžitě se z něj vymanit, aby se mohla konečně pořádně nadechnout.

Také hebký šál jako by se náhle proměnil v hrubou smyčku, která jí svírala hrdlo jako katova oprátka.

Chtěla ho strhnout z hrdla, zdálo se však, že nedokáže pohnout ani prstem. Když se podívala na ochromenou ruku, tak ke svému zděšení zjistila, že ji má posetou krvavými puchýři.

Z posledních sil se pokusila dát do křiku, aby přivolala pomoc, ale z hrdla se jí vydralo pouze zachrčení.

Komnata se s ní roztočila, a tak raději klesla na kolena, aby neupadla.

A potom kolem Eufémie vše podivně potemnělo a ona se zhroutila v mdlobách k zemi.

Koupel Rejčku příjemně osvěžila. Temné obavy, které provázely několik předchozích dní, vzaly rázem zasvé. Byla přesvědčená, že se Adam ze Zbraslavi, kterému napsala o své předtuše, ujme jejího případu.

Dnešní den začal krásně, pomyslela si, a určitě mě v něm čekají jen samé příjemnosti. Musí! Vždyť do Hradce přijede pán z Lipé.

Byla teď ráda, že si přednedávnem nechala ušít několikery nové šaty. Částka, kterou za ně zaplatila, byla sice závratná, ale co na tom sejde.

Ostatně, může si to dovolit. Její královští manželé ji víc než štědře zajistili.

Komorná jí nyní pomohla vystoupit z lázně a zabalila ji do velké plátěné osušky.

Zamířila pak za Rejčkou do ložnice, jak jí to přikázala Eufémie.

Obě se však zarazily na prahu, když zahlédly Eufémii ležící uprostřed komnaty v Rejččině novém šatu.

„Co má tohle znamenat?“ rozkřikla se Rejčka, aniž by tušila, že jí Eufémie už nemůže odpovědět. „Jak ses mohla opovážit…!“ Rejčka se u dvorní dámy ocitla několika rychlými, ráznými kroky. Zastavila se však, když spatřila Eufémiinu nachově zbarvenou, opuchlou tvář zkřivenou křečí. Sklonila se k ní. Zdálo se, že Eufémie dosud dýchá, i když měla oči zavřené.

„Co se stalo, Eufémie?“ zeptala se jí Rejčka a chystala se jí zatřást ramenem, aby ji probrala z mdloby.

Komorná, která si povšimla Eufémiiných rukou plných krvavých puchýřů, se konečně vzpamatovala z ochromení a zadržela ji. „Ne!“ vyhrkla spěšně. „Nedotýkej se jí, Výsosti! Co když je to mor?“

Rejčka zděšeně ucouvla. „Běž pro felčara!“ přikázala komorné. „A přivolej někoho, kdo mi ve vedlejší komnatě pomůže s oblékáním!“

Komorná mlčky přikývla a rozběhla se splnit Rejččiny příkazy.

Felčar, který už našel Eufémii mrtvou, pokynul komorné, aby mu z cínové konve nalila na ruce trochu víc vody.

„Opatrnosti není v tomto případě nikdy dost, Výsosti,“ obrátil se téměř omluvně k Rejčce, která se už dávno vzpamatovala. Oblékla se do jiného šatu, v němž poté přivítala pána z Lipé, jehož obdivné pohledy jí daly zapomenout na nešťastnou Eufémii.

Rejčka po felčarových slovech vzhlédla k Jindřichovi z Lipé, který stál vedle jejího křesla. Nehodilo se to sice a podle dvorní etikety to bylo jistě nepřípustné, avšak v této chvíli tragické a dosud neobjasněné smrti dvorní dámy Eufémie se podobná společenská pravidla zdála bezvýznamná. A ona potřebovala mužnou oporu.

Jindřich se na ni povzbudivě usmál.

Jsem s tebou, a tak se ti teď už nemůže nic stát, jako by říkal jeho úsměv.

Vděčně mu ho oplatila. Jeho přítomnost ji sice těšila, ale byla přesto ráda, že se se svými obavami obrátila na Adama ze Zbraslavi. Události dnešního dne potvrdily správnost tohoto kroku.

Jindřich z Lipé mohl vládnout v zemi místo neschopného krále, ale Adam ze Zbraslavi byl obdařen nevšedním nadáním rozřešit i tu nejsložitější záhadu, jak ukázal případ Alžběty, levobočné dcery Václava III., kterou zachránil před jistou smrtí. O tom byla přesvědčena.

Felčar si pečlivě osušil ruce bělostným plátěným ručníkem a teprve potom pokračoval: „Dvorní dáma Eufémie se stala obětí krutého zločinu – šat, který si oblékla místo tebe, Výsosti, byl napuštěný jedem, který zabíjí při dotyku.“ Felčar zaváhal a potom dodal: „Nerad to říkám, ale… ten šat sis měla vzít ty, Výsosti. Z toho by se měly vyvodit odpovídající závěry.“

„O to se postarám já!“ prohlásil rázně pán z Lipé. „Komorné na tvé oblečení nyní dohlédnou mnohem pečlivěji a já pošlu pro ochutnávače tvých pokrmů. Tedy pokud s tím budeš souhlasit, Výsosti.“

„Děkuji, pane Jindřichu!“ Rejčka ho obdařila vděčným pohledem.

Jindřich se jí dvorně uklonil a krátce zvažoval, zda Rejčce předložit i další návrh.

Odvážnému štěstí přeje, usoudil pak a spustil: „A myslím, že bude nejlepší, odjedeš-li na nějaký čas z Hradce. Na mém panství v Lipé budeš v bezpečí do té doby, než se zjistí, co se tady vlastně stalo.“ Rejčka se na něj sice sladce usmála, ale pomyslela si přitom, že jí nikdo nebude přikazovat, co má či nemá dělat. Toho si užila víc než dost ve dvou manželstvích.

„To je od tebe nesmírně šlechetné, pane z Lipé,“ řekla po chvíli. „Ovšem já nejsem sama. Musím myslet na svou dceru Anežku. Ráda bych zůstala v Hradci, dokud sem nepřijede Hildegard, která se o ni bude starat v mé nepřítomnosti.“

Zaváhala na okamžik, zda se Jindřichovi nesvěřit s tím, že už požádala o pomoc Adama ze Zbraslavi, jemuž navíc vylíčí v dalším listě tragické události, k nimž právě v Hradci došlo.

Nakonec ten nápad zavrhla. Pán z Lipé se jí mohl líbit, to však neznamenalo, že musí vědět všechno.

„Dám ti vědět, až nastane pro podobnou cestu do Lipé příhodný čas,“ dodala. A s těmi slovy povstala, majestátně pokynula oběma mužům a zamířila z komnaty.

Felčar ji zamyšleně provázel pohledem, dokud mu nezmizela ve dveřích.

„S tím ochutnavačem to je dobrý nápad, pane Jindřichu, stejně jako s přísnějším dohledem nad královninou garderobou,“ poznamenal pak. „A neměl bys zapomenout ani na ozbrojenou stráž, která by královnu vdovu doprovázela na každém kroku. Ten, kdo se dopustil zločinu tak krutého, se nezastaví před ničím. Jeden nevydařený pokus ho neodradí. Její Výsost si patrně neuvědomuje, kolik zde má nepřátel.“

Jindřich z Lipé na ta slova přikývl. „Máš pravdu, pane. Povolám do Hradce své nejlepší ozbrojence. A doufejme jen, že Její Výsosti okolnosti brzy dovolí, aby odcestovala do Lipé. Tam se jí nemůže nic stát!“

Felčar na to nic neřekl.

Nechval dne před večerem, napadlo ho jen, ale to si nechal raději pro sebe.

„Sotva jsi přijel na Zbraslav a už se zase chystáš zpátky do Prahy!“ Adamův otec Zbyněk se netajil svým zklamáním. Nic proti službě u královského dvora, ale uvítal by, kdyby se syn konečně usadil na rodném dvorci. „Však já moc dobře vím, kam tě srdce táhne. Bývalo to jiné, když Klára ještě přebývala tady na Zbraslavi u rodičů!“

Adam se usmál a dopil džbánek vína, který si s otcem jako vždy dopřáli po chutném obědě. Bylo mu jasné, co otec těmi slovy míní. S Klárou se znal celá léta. Pojilo je něco víc než přátelství, a tak v nich mnozí viděli snoubence a vbrzku jistě manžele.

Jenže Adam, který prodělal po násilné smrti svého královského přítele Václava III. hlubokou osobní proměnu, si začal klást otázku, zda vztah s Klárou není pouze příjemný zvyk.

Jen slib daný Václavovi, že se postará o bezpečí jeho nemanželské dcery Alžběty, mu nakonec zabránil ve vstupu do kláštera. Jedině tam totiž dokázal najít duševní rovnováhu.

A tak Adam dospěl posléze k závěru, že jeho životní poslání je jiné, tedy alespoň prozatím. Avšak Zbraslavský klášter a tamního opata Konráda, v němž spatřoval druhého otce, nepřestal navštěvovat.

„Ach otče, tentokrát je to jinak! S Klárou to vůbec nesouvisí, pokud se na ni vztahuje ta zmínka o srdci. A mimoto nemám namířeno do Prahy, ale do Hradce,“ odpověděl Adam.

S Klárou se nyní vídal častěji u královského dvora v Praze, kam ji ze Zbraslavi povolala jako dvorní dámu Eliška Přemyslovna. Ale ta letmá setkání byla také vše, a nejen proto, že měli nyní oba odlišné povinnosti. Vzdálili se jeden druhému a Adam si často kladl otázku, zda k sobě opět někdy najdou cestu. Otcovy časté a celkem nezastřené narážky na to, že jejich rod pánů ze Zbraslavi potřebuje dědice, sice chápal, avšak do manželství pouze kvůli tomu vstoupit nehodlal.

„Do Hradce? Tam přece teď sídlí královna vdova Rejčka. Já myslel, žes ve službách Její Výsosti Elišky Přemyslovny,“ poznamenal otec a změřil si Adama přísným pohledem. To, že u Rejčky záměrně vynechal titul, svědčilo o jeho názoru na ni. Dosud jí neodpustil, že se po smrti svého prvního manžela, českého krále Václava II., provdala podruhé za Habsburka Rudolfa.

„Ve službách Její Výsosti Elišky jsem být nepřestal,“ ujistil ho Adam rychle, „ale Rejčka mě požádala o pomoc. Sdílím na ni tvůj názor, otče, ale jednou to přece byla manželka krále Václava II. a je to matka jeho dcery Anežky. Nemohu jí pomoc odmítnout, už kvůli malé Anežce ne.“

Zbyněk ze Zbraslavi se na syna usmál. „Tys byl vždycky rytíř, Adame! Nikoho jsi nikdy nenechal v nesnázích, natožpak urozenou dámu!“

„Musím už jít, otče,“ loučil se raději rychle Adam, neboť se obával, že otec opět začne o Kláře. A tomu se chtěl vyhnout. „Rád bych se ještě zastavil ve Zbraslavském klášteře u opata Konráda.“

Zbyněk ze Zbraslavi na to jen mlčky přikývl a doprovodil syna až k bráně dvorce.

„Dávej na sebe pozor, Adame!“ vypravil ze sebe ztěžka. S přibývajícími léty se ho čím dál častěji při loučení se synem zmocňovalo dojetí. „A vrať se brzy!“

Adam otce objal. „Přijedu, jak to jen půjde,“ slíbil mu.

Zbyněk potom dlouho provázel odjíždějícího Adama pohledem.

Ani jsem se ho vlastně nezeptal, o jakou pomoc ho Rejčka požádala, uvědomil si přitom.

Na podobné otázky však už bylo pozdě.

Adam našel opata Konráda v klášterní zahradě, kde jako každý podzim prostříhával růže. Byla to jeho oblíbená činnost, kterou by nepřenechal nikomu.

Nechal všeho, sotva Adama zahlédl přicházet po cestičce vysypané oblázky.

„Tak rád tě zase vidím, Adame!“ vítal ho. „Doufám, že se dnes zdržíš alespoň na večeři.“

„Rád bych, otče, ale musím k hradeckému dvoru královny vdovy Rejčky,“ odpověděl Adam.

Konrád jen udiveně pozdvihl obočí. Podobná slova by nečekal právě od Adama, věrného vazala Elišky Přemyslovny, která s Rejčkou zrovna dobře nevycházela.

Adam se zasmál. „Vidím, že mi řekneš totéž, co můj otec – tedy, že bys ode mě něco podobného neočekával. Ale… je to trochu složitější. A já věřím, že mi pomůžeš jako vždy cennou radou.“

„Pokusím se o to,“ usmál se Konrád. „Můžeme si o tom promluvit v knihovně. Na vysedávání venku v zahradě je přece jen už trochu chladno. A čas ti jistě vybude alespoň na pohár vína, když ne na večeři.“

„To jistě ano,“ přikývl Adam a vydal se s opatem ke klášteru.

Zahrada dosud hýřila sytými barvami, jako by se květy chtěly ukázat v plné kráse, než je spálí první mráz, avšak nahořklý pach tlení byl neklamnou známkou blížícího se podzimu.

V klášterní knihovně sálalo z hořícího krbu příjemné teplo a Adam náhle zalitoval, že se zde nemůže zdržet.

Usadili se pak s Konrádem u krbu, každý v ruce pohár s vínem, a Adam se pustil do vyprávění.

„Královna vdova Rejčka mi poslala už druhý list, ve kterém mě žádá o pomoc. Dovolává se památky svého královského chotě. A nevynechala samozřejmě ani zmínku o dceři Anežce, jejíž zájmy jako Přemyslovny bych měl hájit.“

„Obává se tedy o život své dcery?“ zeptal se Konrád.

„Možná také, ale podle Rejčky to vypadá, že někdo usiluje v první řadě o život jí. A vyslovila i podezření, že smrt jejího druhého manžela Habsburka Rudolfa nemusela být přirozená. Začalo to prý zlými sny, ve kterých vidí varovnou předtuchu.“

„Neočekával bych, že se Její Výsost jako dobrá křesťanka nechá ovlivnit podobnými pověrami,“ přerušil ho Konrád.

„Jenže v tomto případě se její obavy vyplnily,“ upozornil ho Adam. „Někdo jí napustil šat jedem. To roucho se zalíbilo Rejččině marnivé dvorní dámě Eufémii, a tak si je potají oblékla,“ pokračoval v líčení nedávných událostí.

„Marnivost mezi ctnosti nepatří,“ poznamenal suše Konrád. „Ovšem být za ni ta nebohá Eufémie potrestána takhle…“

„Byla to prý ošklivá smrt,“ dodal Adam.

„To obvykle v podobných případech bývá,“ mínil Konrád. „Nerad to říkám, ale podobné případy s dotykovým jedem se v jistých kruzích nepříjemně množí.“

„Nu, a Rejčka se teď bojí o svůj život,“ poznamenal Adam.

„K těm obavám má bohužel pádný důvod,“ řekl Konrád.

„I já si myslím, že nejsou neopodstatněné,“ souhlasil s ním Adam.

„V tomto případě si ani nemusíme položit onu obvyklou otázku: Cui bono, tedy komu by takový zločin prospěl. Těch je celá řada,“ usoudil Konrád.

„V tom máš pravdu,“ souhlasil s ním Adam. „Ovšem nelze ani vyloučit, že jde o čin z pouhé osobní, ne politické msty. Spousta paní na ni žárlí a spousta… obdivovatelů jí nemůže zapomenout, že dala přednost Habsburkovu Rudolfovi, a ne některému z nich.“ Adamovi se o podobných světských věcech mluvilo s opatem Konrádem jen s obtížemi.

Konrád se rozpakům svého společníka pobaveně pousmál. „Máš pravdu. A možná šlo také o ojedinělý pokus, který se nemusí opakovat.“

Adam na to jen souhlasně přikývl.

Ani jeden z nich nemohl tušit, jak nesmírně se opat Konrád tentokrát mýlí.

Adam přelétl pohledem hradecký hrad královny vdovy Rejčky. Bylo to výstavné a dobře opevněné sídlo, ale Pražský hrad to nebyl. A to se jistě Rejčce nezamlouvalo. Vždycky chtěla být středem pozornosti, takový z ní měl alespoň Adam dojem.

Pobídl koně a zamířil k hlavní bráně. Zdálo se, že zde jeho příjezd očekávali, neboť ho stráž vpustila bez zbytečných průtahů dovnitř. Na hradním nádvoří ho už k jeho překvapení vyhlížel komorník. Byl úslužnost sama.

„Mám tě okamžitě uvést k Její Výsosti,“ svěřil mu důležitě.

„Dostavil se sem už velitel mé stráže Šimon?“ zeptal se ho Adam cestou k Rejččiným komnatám.

„Ano, přijel hned zrána,“ odpověděl mu komorník. Chtěl ještě něco dodat, ale vtom se zarazil.

Chodbou k nim totiž mířila vysoká mladá žena s vlasy plavými tak, že se zdály téměř bílé.

„Jsem Hildegard, dvorní dáma Její Výsosti královny vdovy Rejčky,“ oznámila Adamovi zvysoka, když k němu došla. Upřela na něj chladný pronikavý pohled. „A ty musíš být Adam ze Zbraslavi.“

„V tom se nemýlíš.“ Adam se jí s těmi slovy uklonil s rukou přitisknutou na srdce, jak to vyžadoval dvorský mrav.

„Dobře.“ Hildegard zvlnil úzké rty náznak neupřímného úsměvu. „Doprovodím tě do knihovny, kde tě už očekává Její Výsost,“ sdělila mu. Komorníka zcela přehlížela, jen kostnatou rukou na něj mávla, jako by odháněla dotěrný hmyz. „Ty můžeš jít!“ přikázala mu pak.

Komorník se ani nesnažil skrýt úšklebek. Hildegard zjevně v lásce neměl. Vrhl po Adamovi téměř soucitný pohled a raději rychle zmizel.

Adam usoudil, že by v dané situaci bylo zbytečné plýtvat slovy, a mlčky Hildegard následoval do knihovny.

Rejčka, která stála u krbu, se otočila, když vstoupil. Svit z plamenů jí přitom prozářil plavé vlasy, takže jí zaplály kolem hlavy jako zlatá svatozář.

„Vítej, pane ze Zbraslavi,“ usmála se na Adama. Počkala, dokud se Hildegard nevzdálila, a teprve potom se usadila do křesla u krbu. Adamovi pokynula, aby se posadil naproti ní.

„Jsem ráda, žes vážil cestu do Hradce,“ pokračovala. Hlas měla svůdný, hladil jako samet. „A ještě raději jsem, že tvá přezdívka Pater lhala a že ses nepřipojil k zbraslavským cisterciákům, jak se proslýchalo.“ Usmála se na Adama a v zelených očích jí přitom zaplály ohníčky, které mohly být nicméně odleskem plamenů z krbu. „Věřím, že se zasadíš o objasnění nedávné tragické události, k níž došlo na mém dvoře zde v Hradci.“ Odmlčela se krátce a pak dodala: „A jak doufám, nejen té. O svých obavách jsem se ti zmínila v dopise. Eufémiina smrt doložila, že nejsou neopodstatněné.“

„Nepřestalas věřit na předtuchu vyvolanou zlým snem, Výsosti?“ zeptal se jí Adam.

Rejčce blýsklo nebezpečně v očích. „Bože dobrý! Nejde přece o pouhou neopodstatněnou předtuchu! Ty snad věříš, že můj královský choť Rudolf zemřel při tažení někde u Horažďovic v důsledku pouhé horečky a vysílení?“ Ruce při těch slovech sevřela v pěst tak pevně, až jí zbělely klouby. „Byl to muž v plné síle! A nebylo mu ještě ani třicet let! Jsem přesvědčená, že byl otráven. Nepřátel měl víc než dost. Českou šlechtu třeba, a to nemluvím o Jindřichu Korutanském!“ Při těch slovech ohrnula v nehezkém úšklebku plné rty. „Nu, Korutanec nyní dosáhl svého. Otázkou zůstává, na jak dlouho!“

Adam na to chvíli nic neříkal. Její podezření, že byl Rudolf Habsburský otráven, považoval za nepodložené. Mohl být mladý, ale muž v plné síle to rozhodně nebyl. Mnozí přičítali jeho podlomené zdraví nějaké skryté chorobě, jiní zase nocím plným vášně stráveným v Rejččině náručí.

A přesto jí to nedokázal říct do očí.

Ani v tuto chvíli, stejně jako při předchozích setkáních s ní, se nedokázal ubránit jejímu kouzlu. Měla charisma, které si dokázalo podmanit bez výjimky každého.

„Jsem ve službách Její Výsosti Elišky Přemyslovny,“ upozornil ji proto rychle namísto odpovědi.

„Toho jsem si vědoma,“ ujistila ho Rejčka. Uvědomila si, že si musí Adama získat, ne ho popudit ostrými slovy. „A přesto věřím, že mi pomůžeš,“ pokračovala za okamžik. „Jsi tou službou povinován mému prvnímu královskému manželovi Václavu II., a hlavně jeho a mé dceři Anežce, když už ne mně. Byls a zůstals jeho vazalem, slíbils ochraňovat přemyslovský rod.“

V Adamovi vzplál nakrátko hněv. Okouzlení se rázem vytratilo. Citové vydírání neměl rád.

Pohlédl znovu na Rejčku a hněv z něj zase stejně rychle vyprchal.

Může to být dvojnásobná česká královna a dvojnásobná vdova, ale je dosud tak mladičká, pomyslel si. Kolik let jí vlastně je? Dvacet? Dvaadvacet? To nanejvýš. A co všechno už prožila.

„Jde ti tedy o to, vypátrat okolnosti smrti druhého manžela Rudolfa? Nebo mě žádáš o pomoc, protože se strachuješ o život své dcery princezny Anežky?“ zeptal se jí nakonec.

„Jde mi o obojí,“ přiznala po pravdě Rejčka. „A po Eufémiině smrti se pochopitelně bojím i o vlastní život.“

„Požádám Její Výsost Elišku Přemyslovnu o dovolení působit na nějaký čas také ve tvých službách, než se vše vyjasní,“ řekl Adam. „Věřím, že se mi ho dostane, už kvůli památce Jeho Veličenstva Václava II. a kvůli tvé dceři. Do té doby, než se vyjasní okolnosti vraždy dvorní dámy Eufémie, ti tu ponechám svou stráž. To pro všechny případy.“

„Děkuji ti za pomoc,“ usmála se na něj Rejčka, „ale ta stráž potřeba nebude. Pán z Lipé mě totiž pozval na své panství, kde budu jistě v bezpečí. A o Anežku se mezitím postará má dvorní dáma Hildegard, pro kterou jsem přednedávnem poslala a jíž zcela důvěřuji.“

Rejčka se přitom zlehka, na kratičký okamžik, dotkla Adamova sametového rukávce, jako by ho tak chtěla ujistit, že jí postačí jeho pátrání. Dlouhé štíhlé prsty jí zdobily zlaté prsteny, jež se zdály příliš velké a těžké na ruku tak útlou. Jen na malíčku se zeleně zatřpytila řádka drobných smaragdů protínající růžový kámen, jehož neobratně vybroušený tvar připomínal ptačí hlavu. Tenhle prstýnek musel být starý, protože jeho tenký zlatý kroužek byl odřený a oblýskaný.

„Šlechetnou nabídku pána z Lipé jsem přijala i proto, že nedávný útok byl podle všeho namířený na můj život, ne na ten Anežčin,“ pokračovala, jako by chtěla ospravedlnit své rozhodnutí. „I proto bude lepší, rozdělí-li se Anežčiny a moje cesty na nějaký čas, než vše vypátráš.“

Adam musel uznat, že to je rozumný úsudek, a s tím se posléze s královnou vdovou Rejčkou rozloučil.

Adam, který zpravil Elišku Přemyslovnu o nedávných událostech v Hradci, se spolu se Šimonem po Rejččině odjezdu na panství Jindřicha z Lipé pustil do vyslýchání služebnictva jejího hradeckého sídla. Vyptali se každého, kdo mohl o nedávných neblahých událostech něco vědět. Na nic objevného však nepřišli.

Služky i komorné se dušovaly, že roucho do ložnice královny vdovy Rejčky nedonesly. Dalo se jim to věřit, protože by asi jinak nebyly mezi živými. Po tom, kdo doručil onen jedem napuštěný šat, jako by se země slehla.

Adam po nějaké době usoudil, že je bezpředmětné zdržovat se za daných okolností nadále v Hradci. Rozhodl se, že se vrátí do Prahy a v Hradci že ponechá Šimona, aby se svými ozbrojenci pokračoval v pátrání.

„Hlavně dej pozor na malou Anežku,“ kladl Adam před odjezdem na srdce Šimonovi. O Rejččinu dceru si dělal větší starosti než o její matku. „Já té vychvalované Hildegard dvakrát nevěřím.“

„To ani já ne, pane!“ souhlasil s ním Šimon.

Adama ta odpověď uspokojila. Mávl Šimonovi na rozloučenou a potom zamířil k bráně hradeckého hradu.

II.

Pod ochranou pána z Lipé

„Pozbyl jsi snad rozumu, otče?“ rozkřikl se na Jindřicha z Lipé jeho syn Čeněk. „Přivést k nám tuhle!“

Jindřich měl sice svého druhorozeného rád, snad právě pro tu odvahu, s jakou se mu dokázal postavit i nyní, ale všechno má své meze. Syn mu nebude přikazovat, koho si smí pozvat pod vlastní střechu.

Rozpřáhl se a uštědřil mu pořádný políček.

„Neznáš přikázání Cti otce svého…,“utrhl se na Čeňka.

„… i matku svou!“ vpadl mu do řeči Čeněk a tvář mu znachověla hněvem. „Právě že je znám až příliš dobře! Pomyslels vůbec na to, jak se asi bude cítit matka? Jak ji tím zraníš?“ Zprávy o tom, že otcův vztah ke krásné královně vdově Rejčce překročil dávno meze uctivé oddanosti vůči panovnici, se dostaly až sem, do Lipé.

„Měli bychom si vážit toho, že nás Její Výsost Rejčka poctí svou přítomností,“ upozornil ho důrazně otec. V duchu si blahopřál, že se do hradu v Lipé vydal napřed. Rejčce, doprovázené početnou družinou, se omluvil s tím, že musí dohlédnout, aby bylo v jeho sídle vše náležitě připraveno na uvítání návštěvy tak vzácné.

Pravda však byla poněkud jiná. Jeho choť Scholastika se netajila svým nepříliš lichotivým názorem na mladou a půvabnou královnu vdovu. Neměla ji ráda, a nejen proto, že se provdala za Habsburka Rudolfa. Žárlila na ni, protože se už i ona doslechla o nezastíraných projevech náklonnosti, již dával její manžel Rejčce najevo.

I Scholastika přece pochází ze starobylého a významného rodu. A Jindřichovi porodila sedm dětí! Zaslouží si alespoň manželovu úctu, když nic jiného.

Nenechá se teď, na prahu stáří, odstrčit mladou krasavicí Rejčkou, která to prý s muži umí. Děti stály na její straně, a to bylo rozhodující.

To proto se Jindřich rozhodl odjet do Lipé jako předvoj, aby tam připravil půdu pro Rejččin nenadálý příjezd. Věděl, že rozehrál vysokou a značně nebezpečnou hru. Bylo by nicméně pošetilé nevyužít příležitosti, která se mu nabízela po tragických událostech v Hradci. To proto nabídl Rejčce svou ochrannou záštitu. Chtěl si ji zavázat vděčností.

Rejčka ho sice přitahovala, ale v tomto případě musely jít city stranou.

I nyní, po Korutancově návratu na český trůn, měla nemalý mocenský vliv. A mohla se tím pádem stát pánovi z Lipé důležitou oporou v úsilí obhájit své postavení prvního muže Českého království. A možná nejen toho.

Proč nemířit ještě výš? Proč se nenatáhnout po královské koruně? Se ženou, která byla již dvakrát královnou, by toho jistě docílil snáze než se zatrpklou a věčně hašteřivou manželkou Scholastikou.

Přistoupil nyní k synovi a přátelsky po pleskl po rameni. Za daných okolnosti si ho pohněvat nechtěl. „Všichni musíme dělat ústupky, Čeňku. Já myslel, že tohle tě už život stačil naučit. Věřím proto, že se budeš chovat… jaksepatří. A matce řekni, ať přichystá slavnostní oběd. Její Výsost s námi poobědvá a potom ji doprovodím na náš lovecký hrádek Jestřábí, kde se po nějaký čas zdrží.“

Čeněk sklonil hlavu. „Bude lepší, když matku o ten oběd požádáš sám,“ vypravil ze sebe.

Otcova slova sice chápal, ale přisluhovat mu nehodlal.

A potom se otočil na patě a vykročil ke dveřím.

Jindřich z Lipé se s povzdechem vydal hledat manželku. Našel ji v kuchyni. Tyčila se uprostřed té rozlehlé klenuté místnosti a vydávala příkazy služebnictvu jako velitel před rozhodující bitvou. V očích jí na kratičký okamžik zaplála jiskra, avšak Jindřich usoudil, že bude spíš hněvivá než radostná.

Kdysi jsme spolu docela dobře vycházeli, pomyslel si a přelétl pohledem manželčinu příliš vysokou a příliš vyhublou postavu a prořídlé světlé vlasy, které jí lemovaly povadlou tvář.

Jenže to už je hodně dávno. Oženil jsem se se Scholastikou hlavně proto, že panství pánu z Kamence, z jejichž rodu pochází, sousedí s tím mým. Oba jsme to tak brali a oběma nám to vyhovovalo.

Jenže i to už je opravdu hodně dávno.

Scholastika si začala postupně osobovat značná práva a její nároky rostly s každým dítětem, které mu porodila. A nesla těžce, když ji nakonec odkázal do příslušných mezí.

Co na tom ale sešlo? Nyní se téměř nevídali, protože on trávil většinu času u pražského královského dvora a v poslední době v Hradci, zatímco Scholastika přebývala v Lipé.

„Čemu vděčím za tvou vzácnou návštěvu, Jindřichu?“ zeptala se Scholastika uštěpačně.

„Zatoužil jsem opět spatřit tvou tvář, má paní,“ přijal Jindřich její hru, přistoupil k ní a s hlasitým mlasknutím ji políbil na obě tváře. Odmlčel se potom dramaticky, než dodal: „A přináším rovněž více než potěšující zprávu. Návštěvou nás poctí Její Výsost Rejčka. Zastaví se u nás na oběd a poté se vydá do Jestřábí.“

Scholastika zrudla spravedlivým hněvem. Popadla první mísu, kterou měla po ruce, a práskla jí o zem. Mísa se rozlétla na tisíc střepů. Pár kuchtiček zděšeně vypísklo, ale Jindřich nehnul ani brvou.

„Taková drzost!“ rozkřikla se na něj Scholastika. „Tahle osoba mi nesmí přes práh!“ zaječela.

Jindřich se obrátil k poděšenému houfku objemných obstarožních kuchařek a jejich mladých pomocnic. „Nechte nás o samotě!“ přikázal jim. Už takhle podle něj zahlédly víc, než bylo záhodno.

Služebné ho ochotně uposlechly.

„Pozbylas snad rozumu, Scholastiko?“ obrátil se k manželce se stejnou otázkou, jakou mu před chvílí položil Čeněk. „Víš, co pro nás taková návštěva může znamenat? Potřebuji upevnit své postavení, zejména teď, když na český trůn dosedl Korutanec. Ten sice rozumu dvakrát nepobral, ale rady mu ochotně dává jeho důvěrník pán z Aufensteinu. Nejde přece jen o mě, jde o celou naši rodinu!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Adam ze Zbraslavi a případ královny vdovy Rejčky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.