Projekt vznikl za finanční podpory Státního fondu kultury ČR

Silent Spring

Copyright © 1962 by Rachel L. Carson

Copyright © renewed 1990 by Roger Christie

All rights reserved

Foreword © David Storch

Translation © Filip Drlík, 2021

Czech edition © Host – vydavatelství, s. r. o., 2021
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0880-8 (PDF)

ISBN 978-80-275-0881-5 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0882-2 (MobiPocket)

Věnováno Albertu Schweitzerovi, který řekl:

Člověk ztratil schopnost předvídat a předcházet.
Nakonec zničí planetu Zemi.

Uschl rákos v jezeře.

A ptáci nezpívají.

Keats

Lidskou rasu vnímám pesimisticky, protože se až příliš vynalézavě stará o vlastní prospěch. Přírodu si podrobujeme násilím. Z hlediska přežití by pro nás bylo lepší, kdybychom se přizpůsobili planetě a nepřistupovali k ní skepticky a panovačně, ale s vděčností.

E. B. White

Poznámka autorky

Rozhodla jsem se text nezatěžovat poznámkami pod čarou, ale uvědomuji si, že mnozí z mých čtenářů budou chtít rozebíraná témata probádat hlouběji. Proto na konci knihy naleznete poznámkový aparát s hlavními zdroji informací, seřazenými podle kapitol a stránek.

R. C.

Hlasité jaro 1962

1. Bajka pro budoucí pokolení

2. Povinnost vytrvat

3. Elixíry smrti

4. Povrchové vody a podzemní moře

5. Půdní říše

6. Zelený plášť Země

7. Zbytečná spoušť

8. A ptáci nezpívají

9. Řeky smrti

10. Nevybíravé zásahy z nebe

11. O čem se ani Borgiům nesnilo

12. Lidská daň

13. Úzké okénko

14. Každý čtvrtý

15. Příroda si to líbit nenechá

16. Než se utrhne lavina

17. Druhá cesta

Poděkování

Poznámky

Rejstřík

Hlasité jaro 1962

Šedesátá léta dvacátého století. Doba největšího civilizačního rozmachu, kdy lze konečně plně zužitkovat technologické novinky vzniklé během dvou světových válek. Na začátku dekády vyhlásí americký prezident J. F. Kennedy, že do jejího konce budou Američané na Měsíci, a skutečně se to podaří, což je nevídaný úspěch. Nastupují nové technologie, plasty, mění se způsob života (zásadně klesá proporce lidí žijících na venkově a živících se zemědělstvím), přicházejí nové styly hudby a oblékání, mění se společenská nálada, „The times, they are a-changin’“, jak zpívá Bob Dylan. V zemědělství nastává „zelená revoluce“, kdy se díky kombinaci šlechtění, hnojení a efektivnímu boji proti škůdcům daří zásadně zvyšovat výnosy a uživit tak raketově rostoucí populaci. Pokroku, zdá se, nic nestojí v cestě a lidstvo čekají zářné zítřky — je těžké nepropadnout technooptimismu.

V této době se však zároveň začínají ozývat hlasy upozorňující na rub pokroku. Technologie totiž ukázaly svou ničivou sílu v nedávno skončené válce a hrozba jaderné katastrofy se vznáší jako temný stín nad jinak optimistickými šedesátými léty. Zároveň si lidé začínají uvědomovat, že růst lidské populace a jejího blahobytu, umožněný právě převratnými technologiemi, se negativně projevuje na životním prostředí. Hlasy ve prospěch ochrany přírody se sice ozývaly už v předchozích dekádách, tehdy však byly motivované spíš romantickým sentimentem nad lokálně mizející divočinou. Teprve v šedesátých letech naplno zazní obava, že ten krásný technologický pokrok může nenávratně poškodit svět, v němž žijeme.

Kniha Rachel Carsonové Tiché jaro (originální název Silent Spring je někdy do češtiny překládán také jako „Mlčící jaro“) je z tohoto hlediska vůbec nejdůležitější. Upozorňuje velmi naléhavě a zároveň vědecky fundovaně na potenciální problémy, plynoucí hlavně z nadužívání různých chemikálií. Přesvědčivě ukazuje, jak prostředky určené k hubení škůdců vstupují do prostředí, otravují půdu a vodu a prostřednictvím potravních řetězců se akumulují v rostlinách i živočiších a rozvracejí jejich fyziologické pochody. Kniha je zaměřená hlavně na tento specifický typ poškození životního prostředí, ale její apelativní význam je mnohem větší — upozorňuje totiž na možnost, že cesta pokroku je provázena pozvolnými, často neviditelnými, ale v důsledku nevratnými změnami přírodního světa, které mohou vést k tomu, že svět se stane neobyvatelným nejen pro rostliny a zvířata, ale i pro nás samé.

Kniha vzbudila v roce svého vydání obrovský rozruch. Tvrdá kritika ze strany chemického průmyslu na sebe nenechala dlouho čekat. Kritici vcelku očekávatelně hájili chemický boj proti škůdcům tím, že vyčíslovali, kolik úrody pesticidy zachrání, k jakým ekonomickým ziskům to vede a kolik lidí to uživí navíc oproti situaci, kdy bychom pesticidy nepoužívali. Rachel Carsonová byla dehonestována, její odpůrci poukazovali například na její nedostatečné vzdělání v daném oboru (studovala mořskou biologii), nicméně autorka se svými vydavateli byla docela dobře připravena — jednotlivé kapitoly knihy detailně konzultovala s experty a vše podpořila odkazy na konkrétní výzkumy. Negativní ohlasy navíc fungovaly jako skvělá reklama, takže se o knize začalo mluvit a takto vzbuzený celosvětový zájem postupně vedl k řadě nejrůznějších změn, včetně zákazu toho nejpoužívanějšího pesticidu, totiž DDT. Kniha Tiché jaro se tak stala možná nejdůležitější knihou o životním prostředí vůbec. Environmentální povědomí se stalo globálním a už to tak zůstalo.

V této souvislosti je dobré se zamyslet, kam jsme se za těch necelých šedesát let posunuli. Doba hippies, odporu proti establishmentu a nejrůznějších emancipačních revolucí je pryč, stejně tak je pryč ale i postmoderní nálada konce minulého století, která zdůrazňovala rovnocennost různých pravd, kultur a interpretačních rámců. Události počátku jednadvacátého století, jmenovitě 11. září 2001, ekonomická krize v roce 2008 a pandemie covidu, nás poučily o křehkosti světa, v němž žijeme; zároveň si stále naléhavěji uvědomujeme, jak moc záleží na tom, jak světu rozumíme a jak se rozhodujeme. Životní prostředí už není tématem pro osamělé revolucionáře nebo nejrůznější alternativní hnutí, je to velká politická agenda, která má své místo na úrovni vlád i nadnárodních organizací, je to navýsost politické téma, o nějž se vedou spory. Nejde už o to si uvědomit, že naše životní prostředí je ohrožené a že je o něj třeba pečovat; spory se vedou o priority a prostředky, které budeme používat.

Od šedesátých let se přitom výrazně posunuly důrazy na různé ekologické a environmentální problémy. Ve druhé polovině minulého století byly za hlavní problém považovány, také díky Rachel Carsonové, jedy v prostředí. Ať už tím míníme pesticidy, herbicidy, nebo třeba kyselé deště, jejichž vliv na odumírání severočeských lesů se stal hlavním podnětem pro vznik environmentálního hnutí v Československu. Je to logické, neboť jde o skutečně závažný problém, který se může bezprostředně týkat i lidského zdraví. Pořád patří k nejdůležitějším environmentálním problémům a zdrojům obav, ale právě proto, že je na něj od šedesátých let upřena velká pozornost a člověka se bezprostředně týká, situace je dnes hodně jiná. Elektrárny byly odsířeny, některé pesticidy zakázány, vývoj chemikálií je pod mnohem větším dohledem (v Evropě platí nařízení REACH, které zahrnuje docela přísnou kontrolu všech vyráběných chemikálií), používané prostředky jsou vůči životnímu prostředí obecně šetrnější a postupně dochází k jejich dalšímu omezování. Situace samozřejmě není jednoduchá, poněvadž spektrum používaných látek se stále rozšiřuje a jejich vlivy na životní prostředí často pořád neznáme — řada látek působí třeba i ve velmi malých koncentracích jako takzvané endokrinní disruptory, které rozhasí jemně nastavené fyziologické vztahy v organismu a mohou tak třeba snižovat schopnost reprodukce. Ale tiché jaro v pravém slova smyslu, zdá se, zatím nehrozí.

Chemikálie v životním prostředí představují ovšem jen jeden z mnoha environmentálních problémů. Už nejméně od konce devatenáctého století upozorňovali nejrůznější romantici, přírodovědci, ale třeba i lesníci na mizení divoké přírody vlivem prosté exploatace přírodních zdrojů. Reakcí bylo vyhlašování (různě) chráněných území a omezování aktivit přímo ničících přírodu. Územní ochrana přírody je pro zachování rozmanitosti života na Zemi zcela zásadní, síť chráněných území se pomalu, ale jistě rozrůstá a postupně se učíme, jak nastavit vhodný management těchto území, který brání nebo alespoň zpomaluje vymírání živočišných a rostlinných druhů. Jenže až v posledních dekádách si uvědomujeme, že zdaleka nejde jen o mizení toho, co jsme si zvykli nazývat divočinou. Plíživě se mění i běžná krajina kolem nás, kterou jsme považovali za plně zkulturněnou a ne příliš zajímavou. Vinu přitom zdaleka nenesou jen herbicidy a pesticidy. Mění se způsob hospodaření, tradiční extenzivní zemědělství, jež formovalo jemnozrnnou mozaiku políček, luk, pastvin, různě hospodářsky využívaných lesíků, cest a jejich okrajů, ustupuje ve prospěch moderního průmyslového zemědělství, které spočívá ve velkých monokulturách maximalizujících produkci za cenu mizení všeho, co tuto produkci snižuje — tedy všech ostatních druhů. Poněkud paradoxně se to ovšem dotýká i zbytku tradiční zemědělské krajiny, kde se průmyslové zemědělství nevyplatí. Ta totiž zarůstá (nejprve křovinami, později lesy) a jemnozrnná mozaika různých nelesních stanovišť opět mizí. Vytrácí se hmyz a drobní bezobratlí, vázaní právě na tuto jemnozrnnou mozaiku, rapidně ubývá polních ptáků, jako jsou skřivani, koroptve, čejky, strnadi obecní — v polích tiché jaro už do značné míry nastalo a může za to staré dobré (tedy spíš špatné) intenzivní využívání přírodních zdrojů člověkem.

Kromě změn v hospodaření a chemizace (obě věci spolu úzce souvisejí) se ovšem v přírodě kolem nás děje leccos dalšího, čeho si v šedesátých letech minulého století lidé buď nevšimli, anebo tomu nevěnovali dostatečnou pozornost. Vlivem několika různých procesů dochází k docela zásadní přestavbě ekologických společenstev a ustavování zcela nových mezidruhových vztahů. Může za to jednak bezprecedentní šíření nepůvodních druhů z kontinentu na kontinent, jednak klimatické změny, ovšem také nejrůznější další lidské aktivity. Jedním z nejdůležitějších trendů je přehnojování biosféry, ať už odpady, nebo průmyslovými hnojivy — biologicky využitelného dusíku je v současné biosféře zřejmě nejvíc za celou geologickou historii Země, totéž se pravděpodobně týká i fosforu. Dusík dokážeme díky Haberově–Boschově reakci, objevené před více než sto lety, získávat v podstatě v neomezeném množství ze vzduchu, fosfáty těžíme v nevídané míře na řadě míst světa. Díky průmyslovým hnojivům obsahujícím dusík a fosfor lidstvo nehladoví, ale změny poměrů živin v ekosystémech posouvají jejich druhové složení a konkurenční vztahy — všude začínají převažovat druhy náročné na živiny, zatímco jiné v konkurenci neobstojí. V extrému to vidíme na našich přehnojených rybnících, v nichž nepřežije už skoro nic jiného než kapři. Přehnojení biosféry je v principu sice způsobeno opět chemizací, před níž varovala Rachel Carsonová, ale účinky jsou jiné. Biologicky aktivní formy fosforu a dusíku nejsou jedy, naopak jde o zásadní živiny — a právě proto změny jejich koncentrací rozvracejí původně ustavené a stabilizované vztahy v ekologických společenstvech.

Svět se nám tedy od vydání Tichého jara poněkud zkomplikoval. Ekologická a environmentální situace už není jednoduše interpretovatelná jako konflikt mezi čistou, skvěle vybalancovanou přírodou a na straně druhé člověkem, který do ní jen negativně zasahuje. Mluví se o tom, že žijeme v období antropocénu, který je charakterizován jako doba, kdy vliv člověka je celoplanetární a srovnatelný s běžnými geologickými činiteli. Hlavní náhled antropocénního uvažování však je, že příroda je s člověkem a lidskou civilizací a kulturou už tisíce let beznadějně zapletená a že nejrůznější lidské vlivy jsou zkrátka součástí jedné společné planetární dynamiky. Příroda i lidská civilizace se mění, často nepředpověditelným způsobem, přičemž čím dál větší roli hrají změny v pravém slova smyslu ekologické, tedy změny interakcí mezi organismy, včetně interakcí mezi (novými) predátory a jejich kořistí nebo mezi novými patogeny a jejich hostiteli. Z dnešního hlediska se tak některá doporučení Rachel Carsonové jeví jako překonaná nebo aspoň potenciálně problematická — Carsonová nepopírala nutnost regulovat škůdce, ale doporučovala biologickou regulaci pomocí přirozených nepřátel, namísto pesticidů. Za těch pár dekád jsme se o biologické regulaci leccos naučili a je zřejmé, že občas to funguje, jindy se to však může vymknout z rukou a způsobit třeba i větší škody než rozumné použití pesticidů. To ovšem na apelu Tichého jara nic nemění — jen dnes víme, že svět je složitější a jednoduchá řešení ekologických problémů neexistují.

Kniha Tiché jaro je plná poměrně detailních, až téměř technických informací o konkrétních pesticidech a jejich účincích, varujících kazuistik a příkladů. V tomto ohledu je zajímavá, ale pochopitelně — po šedesáti letech — ne zcela aktuální; je klíčovým svědectvím doby, dnes však jsme jinde, a ač je problematika pesticidů a obecně nových chemických látek v ekosystémech pořád živá, posunula se zcela zásadně. Jiné jsou samotné pesticidy, způsob jejich použití, jejich testování, kontrola a zkrátka veškerá věda i logistika kolem nich. Kniha nicméně zůstává relevantní v jiném ohledu. Ukazuje, že chápání světa prostřednictvím kupeckých počtů, číselně vyjádřených nákladů a výnosů, může být mírně řečeno zavádějící, v horším případě přímo cestou do pekel. Ještě dnes se setkáváme s kritikou Rachel Carsonové a s vyčíslováním, kolik hladových krků (eventuálně kolik lidí, kteří zemřeli na malárii) bychom zachránili, kdyby nedošlo k zákazu DDT. To všechno může být pravda — jenže je skutečně smysluplným cílem pouze udržení maximálního počtu zdravých a nasycených lidí? Nemělo by jím být spíš udržení jakž takž harmonické koexistence všech tvorů na Zemi a světa, který není jen lidský, ale je tak rozmanitý, že nás dokáže neustále překvapovat a obohacovat?

Podobné otázky Rachel Carsonová přímo neřeší. Přesto při čtení její knihy přicházejí na mysl a jsou palčivě aktuální. Starost o životní prostředí dnes je, jak už bylo řečeno, standardní politickou agendou; máme na to ministerstva, nejrůznější ústavy, mezinárodní komise a další instituce. Jenže právě proto je svůdné tuto agendu převádět na to, co ne-lidský svět kolem nás přinese lidskému blahobytu — odtud plynou všechny ty úvahy o „ekosystémových službách“, kterými se zdůvodňuje péče o biologickou rozmanitost. Jenže pojímání přírody jako toho, co nám slouží, působí nejen dosti zpupně, ale hlavně se takto zcela pomíjí to, co sahá daleko za prosté bilance zisků a ztrát. Jistě, přírodu a životní prostředí chráníme, protože je potřebujeme, ale naše potřeby se nevyčerpávají produkcí zdravých, krásných a bohatých občanů. Svět je o mnoho složitější a jemněji provázaný, než si myslíme, a vždy v něm zůstává něco za horizontem našeho momentálního poznání, našich momentálních hodnot a schopností. A to je hlavní důvod, proč být ve svých krocích obezřetní a proč si cenit rozmanitosti přírody, i když zrovna neumíme spočítat, co nám to přesně vynese.

Od vydání Tichého jara před bezmála šedesáti lety jsme se posunuli o notný kus dál. Jenže takto jsme se posunuli z velké části právě díky Rachel Carsonové a tomu, co způsobila. Proto má smysl její knihu číst i v jednadvacátém století.

David Storch

1. Bajka pro budoucí pokolení

Bylo jednou jedno městečko v srdci Ameriky, kde všechno živé existovalo v souladu se svým okolím. Leželo uprostřed šachovnice prosperujících farem, mezi poli s obilím, zelenými loukami a sady na úbočích, na nichž se na jaře pohupovaly koruny plné bílých květů. Na podzim se mezi borovicemi bohatě vybarvily listy dubů, javorů a bříz. V kopcích štěkaly lišky a jeleni tiše kráčeli po polích, kde se rozlévala mlha podzimního rána.

Poutníky na místních cestách většinu roku těšily vavříny, kaliny, kapradiny a divoké květy. Kochat se na zdejších cestách však mohl člověk i v zimě, když ptáci přilétali a krmili se bobulemi a semínky v uschlých stoncích plevelů nad sněhem. Okolní krajina byla široko daleko známá hojností a rozmanitostí svých ptačích obyvatel. Když tažní ptáci na podzim odlétali a na jaře se vraceli, sjížděli se lidé z velikých dálek, aby je pozorovali. Jiní chodili rybařit k průzračným studeným bystřinám, v jejichž stinných tůních žili pstruzi. A tak tomu bylo už od doby, kdy si tam první osadníci budovali domy, hloubili studny a stavěli stodoly.

Potom ten pohádkový kraj zasáhla podivná pohroma a všechno se začalo měnit. Padlo na něj jakési zlé prokletí — hejna slepic zachvátily záhadné nemoci, dobytek a ovce zchřadly a zemřely. Všechno přikryl stín smrti. Farmáři si povídali, že nemoc postihla i jejich rodiny. Lékaři ve městě nevycházeli z údivu nad novými druhy chorob, které začaly sužovat jejich pacienty. Došlo k několika náhlým, nevysvětlitelným úmrtím, nejen mezi dospělými, ale i mezi dětmi; když si hrály, zničehonic se jim přitížilo a pár hodin nato zemřely.

Zavládlo zvláštní ticho. Kam se najednou všichni ti ptáci poděli? Hodně lidí o nich mluvilo se zmatkem a znepokojením. Krmítka na dvorcích za domem byla opuštěná. Když už někdo ptáky zahlédl, byli v posledním tažení, otřásali se a nemohli létat. Nastalo jaro bez zpěvu. Rozbřesk už neohlašoval sbor drozdů, hrdliček, sojek, střízlíků a desítek dalších ptačích hlasů. Nad poli, lesy a mokřady se vznášelo pouze ticho.

Slepice na farmách seděly na vejcích, ale žádná kuřata se nevylíhla. Farmáři si stěžovali, že se jim nedaří chovat prasata — vrhy byly malé a selata přežila nanejvýš pár dní. Jabloně nasazovaly květy, ale kolem nepoletovaly žádné včely a stromy tak zůstaly neopylené a sady bez úrody.

Kdysi kouzelné cesty lemoval jen zhnědlý, zvadlý porost, jako by sežehnutý požárem. Kraje cest opustilo vše živé a ztichly. Mrtvé byly dokonce i potoky. Rybáři už k nim nechodili, protože ryby do poslední uhynuly.

Ve stružkách pod okapy a na střešní krytině ještě ulpíval bílý hrubý prach. Několik týdnů předtím se na pole, trávníky, potoky a střechy snášel jako sníh.

Koloběh života v tom nešťastném kraji neumlčelo žádné uřknutí ani temné prokletí. Lidé si tu pohromu způsobili sami.

Toto město ve skutečnosti neexistuje, ale velice snadno bychom našli tisíc podobných ve Spojených státech i jinde na světě. Neznám místo, které by zažilo všechna popsaná neštěstí. Ale přitom ke každé z uvedených pohrom ve skutečnosti někde došlo a mnoho opravdových komunit jich už zažilo povážlivě mnoho. Pochmurný přízrak se k nám připlížil téměř nepozorovaně a tato smyšlená tragédie se snadno může stát tvrdou realitou, již pocítíme my všichni.

Co tedy v tolika amerických městech umlčuje hlasy jara? To se vám v této knize pokusím vysvětlit.

2. Povinnost vytrvat

Dějiny života na Zemi jsou dějinami interakce mezi organismy a jejich prostředím. Právě prostředí totiž ve velké míře utvářelo fyzickou podobu a chování pozemské vegetace a živočichů. Když zvážíme celou dobu existence naší planety, opačné působení (kdy život mění své prostředí) bylo doposud minimální. Teprve až v období, které započalo dvacátým stoletím, získal jeden konkrétní druh — člověk — dostatečnou moc na to, aby dokázal měnit přírodu.

Už od počátku druhé čtvrtiny dvacátého století jeho moc nejen roste do znepokojivých rozměrů, ale mění se také její charakter. Nejznepokojivějším z lidských útoků na životní prostředí je znečištění vzduchu, půdy, řek a moří nebezpečnými, dokonce smrtícími látkami. Takové zamoření je z velké části nevratné — stejně jako řetězec zhouby, který spustilo nejen v životodárném světě, ale také ve tkáních organismů. V dnes už všeobecném znečištění prostředí představují chemické látky zlovolné a nepřiznané spoluviníky na změně samotné podstaty světa — samotné podstaty života. Stroncium-90, radioaktivní izotop stroncia, který se do ovzduší uvolňuje během jaderného výbuchu, se vrací na zem v kapkách deště neboli v podobě spadu. Usazuje se v půdě, proniká do travin i zemědělských plodin a po čase až do kostí člověka, kde zůstává do jeho smrti. A podobně i chemikálie v postřicích na polích, v lesích i zahradách dlouho setrvávají v půdě, vstupují do organismů, přecházejí z jednoho do druhého v řetězci otravy a smrti. Nebo se nevyzpytatelně šíří podzemními toky, dokud se nevynoří a pak se při lučbě vzduchu a slunečního svitu sloučí do nových forem, které zabíjejí vegetaci, působí onemocnění dobytka a zapříčiňují neznámé škody všem, kdo se napijí z kdysi čistých pramenů. Jak řekl Albert Schweitzer: „Člověk sotva pozná ďábly, které sám stvořil.“

Život, který teď obývá naši planetu, vznikal stovky milionů let. Celé věky se vyvíjel, přizpůsoboval a diverzifikoval a přitom se naučil existovat v rovnováze se svým okolím. Životní prostředí, jež důsledně formovalo a řídilo život, který z něj vzešel, obsahovalo prvky zhoubné i podpůrné. Z určitých kamenů vycházelo nebezpečné záření. A dokonce i sluneční paprsky, z nichž bere energii všechno živé, nesou krátkovlnná záření schopná ublížit. Pokud má život dostatek času — ne roky, nýbrž tisíciletí —, přizpůsobí se a dosáhne rovnováhy. Čas totiž představuje nejdůležitější přísadu. V moderním světě však chybí.

Rychlost změn a vzniku nových situací dnes nevychází z tempa přírody, ale z ukvapeného a bezohledného tempa lidí. Radiace už není pouze pasivním produktem určitých nerostů a součástí kosmických paprsků, ultrafialového záření, které existovalo ještě předtím, než na Zemi vznikl život; radiace se stala nepřirozeným výtvorem člověka manipulujícího s atomem. Chemické látky, jimž se život musí přizpůsobovat, už nezahrnují jenom vápník, oxid křemičitý, měď a všechny ostatní minerály odplavované řekami do moře, teď jsou mezi nimi i syntetické výplody podnikavé lidské mysli, uvařené v jeho laboratořích a bez protějšků v přírodě.

Přizpůsobení takovým chemickým látkám vyžaduje množství času odměřené na škále přírody. Tedy ne roky lidského života, ale životy celých generací. Ale i kdyby to nějakým zázrakem šlo, bylo by to marné, protože naše laboratoře nepřestávají chrlit další a další nové chemikálie. Jenom ve Spojených státech jich každý rok přibude téměř pět set. Je to závratný počet, který možná sám o sobě nevypovídá dostatečně o jejich následcích. Pět set nových chemických látek, jimž se každý rok musejí přizpůsobovat těla lidí i živočichů. Chemických látek, které se nacházejí zcela mimo hranice našeho biologického poznání.

A mezi nimi se nachází mnoho takových, jež člověk nasadil ve válce proti přírodě. Od poloviny čtyřicátých let dvacátého století bylo vyrobeno více než dvě stě základních chemických látek na hubení hmyzu, plevelů, hlodavců a dalších organismů, které se v moderní mluvě souhrnně označují jako „škůdci“. A tyto chemikálie se prodávají pod několika tisíci různých značek a názvů.

Tyto postřiky, poprašky a aerosoly se dnes téměř rutinně používají na statcích, zahradách, v lesích i domovech. Neselektivní chemikálie vybíjející bez výjimek veškerý hmyz, ten „dobrý“ i ten „špatný“, které utišují ptačí zpěv a decimují ryby v bystřinách a řekách, potahují listy smrtící vrstvou a ulpívají v půdě — a to vše jen proto, že mají vyhubit pár druhů plevele nebo hmyzu. Copak někdo skutečně věří, že je možné naklást na povrch Země salvu jedů, aniž se to na životě na ní projeví? Označení „insekticidy“ je zavádějící — látky, které vybíjejí vše živé, jsou jednoduše „biocidy“.

Celý proces postřikování je ve své podstatě začarovaný kruh. Okamžikem, kdy byl k civilnímu použití zpřístupněn dichlordifenyltrichloretan (DDT), započala nekonečná honba za hledáním čím dál jedovatějších látek. Hmyz, který triumfálně demonstruje Darwinův princip přežití nejsilnějších, se totiž vyvíjí, a přežívají tak pouze superjedinci imunní vůči každému novému pesticidu. Z toho důvodu musí být vždy co nejrychleji vynalezena další, smrtelnější látka. Děje se to také proto, že z důvodů, které popíšu později, škodlivý hmyz po postřiku často projde určitým obrozením a jeho počty se ještě zvýší. Chemická válka je tedy ze samé podstaty předem prohraná a v její nelítostné křížové palbě se nachází všechno živé.

Vedle možnosti vyhlazení lidstva jadernou válkou je tak ústředním problémem naší doby znečištění životního prostředí neskutečně škodlivými látkami. Látkami, které se hromadí v pletivu rostlin a tkáních zvířat, a dokonce pronikají do zárodečných buněk, kde tříští nebo modifikují samotnou matrici dědičnosti, na níž závisí podoba naší budoucnosti.

Někteří samozvaní architekti naší budoucnosti sní o době, kdy bude možné upravovat lidské zárodky. Ale my se toho možná už dnes dopouštíme neúmyslně, neboť mnoho chemikálií zapříčiňuje podobně jako radiace genové mutace. Je ironií osudu, že člověk může určovat svou vlastní budoucnost něčím tak zdánlivě triviálním, jako je volba postřiku proti hmyzu.

Tak veliké riziko — a kvůli čemu? Budoucí historiky naše zkreslené vnímání závažnosti problému pravděpodobně ohromí. Copak by inteligentní bytosti mohly přistoupit na likvidaci několika nežádoucích druhů metodou, která zamoří celé prostředí a přinese hrozbu onemocnění a smrti i jejich vlastnímu druhu? Právě toho se však dopouštíme. Děláme to více či méně z důvodů, které v žádném rozumovém hodnocení nemohou obstát. Je nám předkládáno, že rozsáhlé a narůstající používání pesticidů je nutné pro udržení zemědělské produkce. Není však naším skutečným problémem nadprodukce? Navzdory řízenému snižování zemědělských ploch a placení farmářům, aby nic nepěstovali, vyprodukovalo americké zemědělství tak závratné množství plodin, že daňoví poplatníci v roce 1962 zaplatili více než miliardu dolarů za celkové náklady programu na uskladnění přebytečných potravin. Situaci navíc moc neprospívá, když se jeden z úřadů ministerstva zemědělství snaží produkci snižovat, zatímco druhý tvrdí opak, jako v roce 1958: „Obecně se předpokládá, že redukce orné půdy v souladu s vládními opatřeními podpoří zájem o používání chemikálií pro navýšení produkce na zbývající orné půdě.“

Samozřejmě netvrdím, že problém hmyzích škůdců neexistuje a že je nemusíme regulovat či hubit. Snažím se spíše říct, že kontrola musí být pevně zakotvená v realitě, ne ve vybájených situacích, a že použité metody nesmějí vedle hmyzu ničit i nás.

Pokus o vyřešení problému škůdců, který nám přivodil tak hrozné škody, je průvodním jevem moderního způsobu života. Hmyz, třída mimořádně rozmanitých a přizpůsobivých stvoření, obýval Zemi dávno před úsvitem věku lidí. Od těch dob ohrozilo blahobyt lidského druhu pouze malé procento z více než půl milionu druhů hmyzu, a to dvěma hlavními způsoby — jako soupeři o zdroje potravy a jako přenašeči lidských chorob.

Hrozba hmyzu přenášejícího nemoci sílí na místech, kde žije pohromadě mnoho lidí, a to zejména ve špatných hygienických podmínkách, například při přírodních pohromách, během válečných konfliktů či v případech extrémní chudoby a nouze. Potom je určitá regulace hmyzu nezbytná. Jak si však brzy řekneme, plošná chemická regulace má pouze omezený účinek a ve skutečnosti stavy, které má řešit, většinou zhoršuje.

V prvopočátcích zemědělství neměli farmáři s hmyzem téměř žádné potíže. Nastaly jim až se zintenzivněním zemědělské výroby — když se začaly vyhrazovat obrovské plochy úrodné půdy jednotlivým plodinám. Tento systém vytvořil podmínky pro explozivní nárůst populace určitých hmyzích druhů. Monokulturní hospodářství netěží z principů a mechanismů přírody, přistupuje k zemědělství z pohledu inženýrství. Příroda krajině vtiskla rozmanitost, ale člověk se ji zaníceně pokouší zjednodušit. Tím však odstraňuje přírodní regulační mechanismy, které zajišťují rovnováhu mezi druhy. Jedním z takových důležitých mechanismů je omezování vhodného stanoviště jednotlivých druhů. Z toho důvodu hmyz, jenž se živí pšenicí, může svoji populaci na pšeničném poli znásobit na mnohem vyšší úroveň než na poli, kde se pšenice pěstuje zároveň s ostatními plodinami, které daný druh hmyzu nenapadá.

Stejný princip platí i v jiných situacích. Zhruba v první třetině dvacátého století vévodily mnoha alejím po celých Spojených státech ušlechtilé jilmy. Dnes hrozí, že jejich velkolepá krása úplně zanikne, protože podléhají těžké nákaze přenášené broukem, který by nikdy nedosáhl takové populace a nešířil se ze stromu na strom, kdyby jilmy vyrůstaly jen příležitostně v rozmanitém porostu.

Další součást dnešního problému s hmyzem musíme zvážit s přihlédnutím ke geologické a lidské historii — je jím invaze tisíců různých druhů organismů z původních domovů do nových teritorií. Tuto celosvětovou migraci zkoumal a graficky popsal britský ekolog Charles Elton ve své knize The Ecology of Invasions (Ekologie invazí). Během křídy, zhruba před jedním stem milionů let, zvýšené hladiny moří odřízly mnoho pevninských mostů mezi kontinenty, a organismy se octly uvězněné v „kolosálních oddělených přírodních rezervacích“, jak uvádí Elton. V následném odloučení od svých příbuzných se vyvinuly v mnoho nových druhů. Když se některé z pevnin zhruba o patnáct milionů let později opět spojily, vzniklé druhy se začaly přesouvat do nových teritorií. A tento přesun nejenže stále probíhá, ale navíc k němu nově výrazně přispívá člověk.

Primárním hybatelem moderního šíření druhů je dovoz rostlin, protože se s nimi téměř nevyhnutelně přesouvají i živočichové (karanténa je totiž poměrně nedávná a ne zcela účinná inovace). Jen samotný Americký úřad pro zavádění osiv a rostlin (United States Office of Plant Introduction) nechal dovézt téměř dvě stě tisíc druhů a odrůd rostlin z celého světa. Téměř polovinu ze zhruba sto osmdesáti hlavních hmyzích škůdců ve Spojených státech tvoří zavlečené druhy, většinou se svezly jako „černí pasažéři“ na rostlinách.

V novém teritoriu mimo dosah a regulační vliv přirozených nepřátel se invazní rostliny a živočichové dokázali neuvěřitelně přemnožit. Není tedy náhoda, že mezi nejproblematičtější druhy hmyzu patří ty zavlečené.

Jak přirozené, tak člověkem zapříčiněné invaze pravděpodobně budou pokračovat donekonečna. Karantény a masivní chemické postřiky nejsou nic jiného než extrémně nákladný způsob, jak si koupit trochu času. Podle doktora Eltona čelíme „kritické potřebě vynalézat nové technologické způsoby potlačení určitých rostlin nebo živočichů“. Ve skutečnosti však potřebujeme především základní znalosti o populacích živočichů a jejich vztazích s okolím, na jejichž základě „podpoříme rovnováhu a omezíme rozsah a sílu nových invazí a přemnožení“.

Většinu potřebných vědomostí už máme, ale nevyužíváme je. Na našich univerzitách vzděláváme ekology, a dokonce je zaměstnáváme ve vládních agenturách, jen zřídkakdy se však řídíme jejich radami. Necháváme pršet smrtící chemické deště, jako kdyby neexistovala alternativa, přičemž ve skutečnosti jich jsou spousty. A pokud se brzy nepodíváme pravdě do tváře, naše vynalézavá mysl nepřestane objevovat další a další látky.

Upadli jsme snad do zhypnotizovaného stavu, ve kterém přijímáme nedostatečné a škodlivé řešení coby nevyhnutelné, jako bychom přišli o vůli požadovat to, co je dobré? Slovy ekologa Paula Sheparda takové myšlení „idealizuje život s hlavou těsně nad vodou, několik centimetrů nad mezí snesitelnosti ničení vlastního prostředí. […] Proč bychom měli snášet potravu obsahující slabé jedy, domov v bezútěšném prostředí, okruh známých, kteří nejsou úplně našimi nepřáteli, hluk motorů ustávající jen na tak dlouho, abychom nezešíleli? Kdo by chtěl žít ve světě, který je jen ‚téměř‘ zhoubný?“.

A přitom přesně takový svět je nám vnucován. Tažení za chemicky sterilizovaný svět bez hmyzu podle všeho vzbudilo v mnoha odbornících a takzvaných regulačních úřadech fanatický zápal. Na každém kroku pozorujeme důkazy, že ti, kdo mají postřiky na svědomí, bezohledně zneužívají svou moc. „Entomologové v regulačních úřadech […] figurují při prosazování svých vlastních zákonů jako žalobci, soudci, porota, posuzovatelé, znalci i šerifové v jednom,“ uvedl connecticutský entomolog Neely Turner. Nejnápadnější přečiny tedy nejsou nijak postihovány státními ani federálními agenturami.

Netvrdím, že chemické insekticidy nemůžeme za žádných okolností používat. Tvrdím, že jsme jedovaté chemické látky se silným účinkem na živé organismy vložili bez jakéhokoli přezkoumání do rukou lidí, kteří o škodlivosti těchto látek nevědí vůbec nic nebo jen velmi málo. Kontaktu s těmito jedy jsme vystavili obrovské množství lidí, a to bez jejich souhlasu a často i bez jejich vědomí. Neobsahuje-li listina základních práv žádnou záruku, že občané budou ochráněni před smrtícími jedy šířenými soukromými subjekty či veřejnými orgány, je to jistě způsobeno pouze tím, že si naši předkové navzdory své úctyhodné moudrosti a prozíravosti náš současný problém nedokázali představit.

Dále tvrdím, že jsme dopustili, aby se tyto chemikálie používaly téměř bez jakéhokoli prošetření jejich účinku na půdu, vodu, volně žijící organismy a na člověka samého. Budoucí generace náš nedostatek obezřetného zájmu o stabilitu přírody, která podporuje vše živé, s největší pravděpodobností oslavovat nebudou.

Prozatím stále panuje velmi omezené povědomí o povaze této hrozby. Dnešní doba patří specialistům, kteří se soustředí pouze na svůj konkrétní problém a nevnímají či netolerují širší rámec, do něhož jejich činnost spadá. Je to také doba, které vládne průmysl, v níž se zřídkakdy odvážíme zpochybnit právo na zisk bez ohledu na následky. Když se veřejnost ve světle pádných důkazů o škodlivosti pesticidů rozhodne protestovat, je záhy utišena sedativy polopravd. Musíme nezbytně opustit veškeré falešné konejšení a zastírání nestravitelných faktů. To veřejnost je dnes nucena bez výhrad akceptovat rizika propočítávaná regulátory hmyzu. Veřejnost se proto musí rozhodnout, zda si přeje pokračovat současnou cestou, a k tomu potřebuje všechna nezbytná fakta. Slovy Jeana Rostanda: „Povinnost vytrvat nám dává právo vědět.“

3. Elixíry smrti

Poprvé v historii světa je dnes každá lidská bytost vystavena kontaktu s nebezpečnými chemikáliemi, a to od chvíle početí až do smrti. Za necelých dvacet let používání prostoupily syntetické pesticidy živým i neživým světem tak důkladně, že se dnes vyskytují doslova všude. Podařilo se je nalézt ve většině povodí, dokonce i v podzemních tocích, které nepozorovaně protékají planetou. Rezidua pesticidů přetrvávají v půdě, do níž byly aplikovány před více než deseti lety. Usadily se v tělech ryb, ptáků, plazů a domácích i divokých zvířat tak perzistentně, že vědci dnes téměř nemají šanci nalézt nekontaminované pokusné živočichy. Byly nalezeny v tělech ryb v odlehlých horských jezerech, žížal v půdě, ve vejcích ptáků — a také v člověku samém. Pesticidy jsou dnes uložené v tělech většiny lidských bytostí nehledě na jejich věk. Vyskytují se v mateřském mléce a pravděpodobně také ve tkáních plodu.

To všechno zapříčinil náhlý vzestup a ohromný rozvoj průmyslu, který vyrábí syntetické chemikálie s insekticidními účinky a jenž se zrodil z druhé světové války. Během vývoje chemických zbraní se totiž ukázalo, že některé z látek vytvořených v laboratořích jsou smrtící pro hmyz. K tomu objevu vědci nedospěli náhodou: na hmyzu se velmi rozšířeně testovaly chemikálie, které měly za úkol masově vyhlazovat lidské populace.

Výsledkem tohoto počínání je zdánlivě nekonečný proud syntetických insekticidů. Jelikož jsou vytvořené uměle — důmyslnou laboratorní manipulací s molekulami, nahrazováním atomů, úpravami jejich uspořádání —, výrazně se liší od jednodušších insekticidů z předválečných dob. Ty se získávaly z přirozeně se vyskytujících minerálů a rostlinného materiálu. Byly to sloučeniny arzenu, mědi, olova, manganu, zinku a dalších kovů, pyretriny z usušených květů chryzantém, nikotin sulfát z rostlin příbuzných tabáku a rotenon získávaný z různých druhů luštěnin v jihovýchodní Asii.

Nové syntetické insekticidy se od nich odlišují ohromnou biologickou účinností. Jejich obrovská síla jim umožňuje nejenom otrávit organismy, ale také narušovat vitální procesy v těle a měnit je škodlivými a často zhoubnými způsoby. Jak si brzy vysvětlíme, ničí přitom ochranné enzymy, blokují okysličování, díky němuž tělo získává energii, zabraňují normálnímu fungování různých orgánů a v určitých buňkách mohou spouštět pomalé a nezvratné změny vedoucí ke zhoubnému nádorovému bujení.

Přesto na seznamu každoročně přibývají další, smrtelnější chemikálie a využívají se tak rozsáhle, že se kontakt s těmito látkami rozšířil prakticky po celém světě. Produkce syntetických pesticidů ve Spojených státech vzrostla z 56 363 tun v roce 1947 na 289 240 tun v roce 1960 — zvýšila se tedy více než pětinásobně. Velkoobchodní hodnota těchto produktů přesáhla čtvrt miliardy dolarů. A jak je patrné z plánů a nadějí chemického průmyslu, takto závratná produkce představuje pouhý začátek.

Obeznámit se proto blíže s pesticidy je v zájmu nás všech. Pokud máme žít v tak těsném kontaktu s těmito chemikáliemi — přijímat je ve vodě i potravě, nosit je přímo ve vlastní kostní dřeni —, měli bychom raději vědět, co jsou zač a čeho jsou schopné.

Přestože druhá světová válka znamenala odklon od anorganických pesticidů k divuplnému světu uhlíkatých molekul, pár starých materiálů dodnes přetrvává. Hlavním z nich je arzen, který stále slouží jako základní složka řady látek na hubení plevelů a hmyzu. Arzen je vysoce toxický polokovový prvek, který se vyskytuje poblíž různých kovových rud a ve velmi malém množství také v sopkách, v moři a pramenité vodě. Jeho použití bylo v dějinách různé. Jelikož mnoho jeho sloučenin nemá žádnou chuť, byl oblíbeným nástrojem travičů v dobách dávno před Borgii a je i v současnosti. Arzen se nachází v usazeninách v komínech a společně s určitými aromatickými uhlovodíky je považován za karcinogenní (neboli rakovinotvornou) složku sazí, kterou odhalil před téměř dvěma stoletími jistý anglický lékař. Zaznamenány byly i dlouhotrvající epidemie chronické otravy celých populací arzenem. V prostředích zamořených arzenem došlo k nemocem a úhynu koní, krav, koz, vepřů, vysoké zvěře, ryb a včel; navzdory potvrzeným případům se však arzenové postřiky a prášky stále široce používají. Na arzenem ošetřovaných bavlníkových plantážích na jihu Spojených států již téměř zaniklo včelařství. Farmáře, kteří dlouhodobě používali arzenové prášky, postihla chronická otrava arzenem, dobytek byl otráven při arzenových postřicích plodin a plevelů. Uniklé arzenové poprašky z borůvkových polí se rozšířily na sousední farmy, kontaminovaly potoky, smrtelně otrávily včely i dobytek a u lidí způsobily zdravotní obtíže. „Je už skoro nemožné […] zacházet s arzenovými přípravky s ještě větší bezohledností vůči obecnému zdraví, než jak se děje v posledních letech v mojí zemi,“ řekl doktor W. C. Hueper z Národního onkologického ústavu, odborník na nádorová onemocnění způsobená prostředím. „Každý, kdo na vlastní oči viděl práškování a postřiky arzenovými insekticidy, musel žasnout, s jakou bohorovnou lhostejností se tyto jedovaté látky aplikují.“

Moderní insekticidy jsou ještě zhoubnější. Převážná většina z nich spadá do jedné ze dvou velkých skupin chemických látek. První, do které patří DDT, je známá jako „chlorované uhlovodíky“. Druhou skupinu tvoří organofosfáty a najdete mezi nimi poměrně povědomé sloučeniny malation a paration. Všechny mají jednu věc společnou. Jak jsem už zmínila, jsou postavené z atomů uhlíku, což jsou nepostradatelné stavební prvky všeho živého na planetě, a z toho důvodu se klasifikují jako „organické“. Chceme-li je pochopit, musíme se podívat, jak jsou vyrobené a jak z nich modifikace činí smrtící látky, byť jsou spojené se základní chemickou složkou všeho živého.

Atomy základního prvku, uhlíku, mají téměř neomezenou schopnost vázat se navzájem do řetězců a kruhů či dalších různých konfigurací a také s atomy jiných látek. Právě i neuvěřitelná rozmanitost organismů od bakterií po plejtváka obrovského je z velké části možná díky zmíněné schopnosti uhlíku. Složené molekuly bílkovin mají v základu atom uhlíku, stejně tak ho mají molekuly tuku, sacharidů, enzymů a vitaminů. Obsahuje ho rovněž obrovské množství neživých věcí, protože uhlík není součástí pouze organických materiálů.

Některé organické sloučeniny jsou jednoduché kombinace uhlíku a vodíku. Nejjednodušší z nich je metan, bahenní plyn, který se tvoří v přírodě při rozkladu organické hmoty pod vodou. Smísí-li se metan se vzduchem ve správném poměru, vznikne z něj obávaná třaskavá směs známá z uhelných dolů. Jeho struktura je nádherně jednoduchá. Skládá se z jednoho atomu uhlíku, který na sebe váže čtyři atomy vodíku:

Chemici zjistili, že je možné odebrat jeden nebo všechny atomy vodíku a nahradit je jinými prvky. Například nahrazením jednoho atomu vodíku atomem chloru vznikne chlormetan:

Odeberete-li tři atomy vodíku a nahradíte je chlorem, získáte trichlormetan neboli chloroform, známé anestetikum:

Nahraďte všechny atomy vodíku chlorem a výslednou sloučeninou je tetrachlormetan neboli chlorid uhličitý, známý jako rozpouštědlo:

Velmi jednoduše řečeno, tyto změny základní molekuly metanu naznačují, co je chlorovaný uhlovodík. Toto zjednodušené přiblížení však nemůže vystihnout skutečnou komplexnost chemického světa uhlovodíků ani manipulací, pomocí kterých organičtí chemici donekonečna vytvářejí další rozmanité materiály. Protože místo jednoduché molekuly metanu s jedním atomem uhlíku můžou pracovat například s molekulami uhlovodíků složenými z mnoha atomů uhlíku uspořádaných do kruhů nebo řetězců, které na sebe vážou nejen jednoduché atomy vodíku nebo chloru, ale širokou řadu chemických skupin. Zdánlivě jednoduché úpravy zásadně změní vlastnosti látky; a není důležité jen to, co se připojuje, ale také místo na atomu uhlíku, kde k připojení atomu či skupiny dochází. Díky takto důmyslným manipulacím vznikl celý arzenál vskutku ničivých látek.

DDT (dichlordifenyltrichloretan) byl poprvé syntetizován německým chemikem v roce 1874, ale jeho insekticidní účinek byl objeven až v roce 1939. DDT byl téměř okamžitě oslavován jako nástroj na vyhlazení nemocí přenášených hmyzem a definitivní vítězství zemědělců nad ničiteli úrody. Jeho objevitel, švýcarský vědec Paul Müller, získal Nobelovu cenu.

DDT se nyní používá tak univerzálně, že ve většině lidí vzbuzuje pocit něčeho neškodného a povědomého. Mýtus neškodnosti DDT možná spočívá ve skutečnosti, že se zpočátku používal během války jako prášek proti vším u tisíců vojáků, uprchlíků a zajatců. Obecně se předpokládá, že když takové množství lidí přišlo do těsného kontaktu s DDT a neutrpělo žádné okamžité nežádoucí následky, daná chemikálie musí být neškodná. Tento pochopitelný omyl vyplývá z faktu, že se DDT v práškové formě — na rozdíl od chlorovaných uhlovodíků — nevstřebává snadno do pokožky. Pokud je však DDT rozpuštěný v oleji, jak obvykle bývá, toxický rozhodně je. Při pozření se pomalu vstřebává zažívacím ústrojím a může se vstřebávat také do plic. Jakmile pronikne do těla, uloží se převážně do orgánů bohatých na tuky (protože je DDT rozpustný v tucích), například v nadledvinkách, varlatech nebo štítné žláze. Poměrně velké množství se ho usadí v játrech, ledvinách a také v mezenteriu, rozsáhlém okruží, které chrání střeva.

K usazování DDT dochází už při pozření nejmenší představitelné dávky chemikálie (která se nachází ve formě reziduí na většině potravin) a akumuluje se až na poměrně vysokou úroveň. Tuková úložiště v tomto případě fungují jako biologické zesilovače, takže už příjem tak malé dávky, jako je desetina jednoho dílu na milion v potravě, vede k uložení zhruba 10 až 15 dílů na jeden milion, což je nejméně stonásobné navýšení. Tyto jednotky jsou pro chemiky nebo farmakology naprosto běžné, ale nám tak povědomé být nemusejí. Počet dílů na jeden milion neboli ppm (parts per million) může znít jako velice malé množství — což ve skutečnosti opravdu je. Ale tyto látky jsou natolik účinné, že i takto drobné množství může způsobit obrovské změny v těle. Při experimentech na zvířatech bylo zjištěno, že 3 ppm DDT potlačují aktivitu životně důležitého enzymu v srdečním svalu, pouhých 5 ppm už způsobilo nekrózu neboli rozpad jaterních buněk, a úzce spřízněné chemikálie, dieldrin a chlordan, dosahují stejného účinku už v koncentraci pouhých 2,5 ppm.

Vlastně to není vůbec překvapivé. V běžné chemii lidského těla se rozdíl mezi příčinou a účinkem projevuje právě takovým způsobem. Například už pouhé dvě desetitisíciny gramu jodu znamenají rozdíl mezi zdravím a nemocí. Vzhledem k tomu, že se tato malá množství pesticidů v těle akumulují a jen velice pomalu odbourávají, hrozba chronické otravy a degenerativních změn v játrech a ostatních orgánech je naprosto reálná.

Vědci se v názorech, jak velké množství DDT se může v těle uložit, neshodují. Doktor Arnold Lehman, vrchní farmakolog amerického Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv (FDA), tvrdí, že neexistuje spodní mez, pod kterou by se DDT už nevstřebával, ale ani horní mez, u níž by se vstřebávání a ukládání zastavilo. Na druhé straně je pak doktor Wayland Hayes z Amerického úřadu pro veřejné zdraví (USPHS), který zastává názor, že u každého jednotlivce dojde k dosažení určitého rovnovážného bodu, po jehož překonání už se nadměrné množství DDT začne vylučovat. Z praktického hlediska není příliš důležité, který z uvedených pánů má pravdu. Ukládání chemických látek v lidském těle bylo dostatečně probádáno, a proto už víme, že běžný člověk jich dnes ve svém těle uchovává potenciálně škodlivé množství. Podle různých studií jedinci, aniž tuší, že byli látce vystaveni (vedle nevyhnutelné dávky v potravě), ji ve svém těle uchovávají v průměrné koncentraci 5,3 až 7,4 ppm, zemědělští dělníci 17,1 ppm a dělníci v továrnách na insekticidy dokonce až 648 ppm! Prokázané rozpětí je tedy velmi široké, ale ještě závažnější je fakt, že i minimální hodnoty přesahují hladinu, při které už může docházet k poškození jater a dalších orgánů.

Jednou z nejzlověstnějších vlastností DDT a spřízněných chemikálií je způsob, jakým se přenášejí z jednoho organismu do druhého přes všechny články potravních řetězců. DDT se například práškují vojtěšková pole, ze sklizené plodiny se připravuje krmivo pro slepice a slepice nakladou vejce, která obsahují DDT. Sláma, jež obsahuje rezidua kolem 7 až 8 ppm, může být podána dobytku. DDT se objeví v mléce v množství zhruba 3 ppm, ale v másle stlučeném z tohoto mléka se koncentrace může pohybovat až kolem 65 ppm. Tímto přenosem se může původně velmi malé množství znásobit do vysoké koncentrace. Pro zemědělce je dnes velmi obtížné sehnat pro své dojnice nekontaminované krmivo, přestože Úřad pro kontrolu potravin a léčiv paradoxně nepovoluje přítomnost reziduí insekticidů v mléce prodávaném ve Spojených státech.

Jed se může přenášet také z matky na dítě. Vědci z FDA nalezli rezidua insekticidů i ve vzorcích mateřského mléka. V takovém případě kojenec dostává malé, ale pravidelné přírůstky k hladině toxických chemikálií, které se ukládají v jeho těle. Bezpochyby se jedná o jeho první vystavení této látce, ale můžeme předpokládat, že s ní do styku přijde už v děloze. Během pokusů na zvířatech bylo zjištěno, že insekticidy na bázi chlorovaných uhlovodíků volně prostupují placentou, přirozenou bariérou chránící embryo před škodlivými látkami v těle matky. I když množství přijaté lidskými dětmi by obvykle bylo malé, není zanedbatelné, protože děti jsou k otravě náchylnější než dospělí. Situace zároveň znamená, že průměrný jedinec dnes už přichází na svět s nánosem chemikálií v těle, který se v průběhu života bude navyšovat.

Všechna tato fakta — ukládání velmi malých koncentrací, následné hromadění a poškození jater při hladině, která se může do těla dostat i při příjmu běžné potravy — už v roce 1950 přiměla vědce z Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv oficiálně vydat prohlášení, že „je nadmíru pravděpodobné, že došlo k podcenění potenciální nebezpečnosti DDT“. V dějinách medicíny žádná podobná situace do té doby nenastala. A nikdo zatím neví, jaké budou konečné důsledky.

Chlordan, další z chlorovaných uhlovodíků, má všechny nepříjemné vlastnosti DDT a k nim ještě několik vlastních. Jeho rezidua dlouho přetrvávají v půdě, krmivu i na plochách, na které byl aplikován. Chlordan do těla proniká všemi možnými branami. Vstřebává se skrz pokožku, můžeme ho vdechnout v podobě prachu nebo postřiku a pochopitelně se do těla dostává i přes zažívací ústrojí při požití reziduí. Stejně jako všechny ostatní chlorované uhlovodíky se v těle hromadí. Strava obsahující už tak malé množství jako 2,5 ppm chlordanu může u živočichů vést k uložení látky v koncentraci 75 ppm do tuků.

Zkušený farmakolog doktor Lehman popsal chlordan v roce 1950 jako „jeden z nejtoxičtějších insekticidů — otrávit se jím může každý, kdo s ním manipuluje“. Naneštěstí, podle toho, jak lehkovážně se chlordan přidává do přípravků na předměstské trávníky, si varování doktora Lehmana očividně nikdo nevzal k srdci. Faktu, že obyvatelé předměstí necítí okamžité komplikace, není možné přikládat větší význam. Toxiny totiž mohou setrvávat v jejich tělech a projevit se až o několik měsíců nebo let později v podobě záhadné poruchy, jejíž původ se nedá dosledovat. Smrt však může nastat i rychle. Jedna z obětí si nedopatřením potřísnila pokožku pětadvacetiprocentním průmyslovým roztokem. Příznaky otravy nastaly do čtyřiceti minut a postižený zemřel dřív, než dorazila lékařská pomoc. Není tedy možné spoléhat na předběžné výstrahy, které mají teoreticky umožnit včasné ošetření.

Heptachlor, jedna ze složek chlordanu, je na trhu k dispozici i jako samostatný přípravek. V obzvlášť vysoké míře se ukládá v tucích. Obsahuje-li strava heptachlor už v tak malém množství jako 1 ppm, v těle se nakumuluje v měřitelné hladině. Má také další pozoruhodnou schopnost — umí se proměnit na chemicky odlišnou látku zvanou heptachlorepoxid. Činí tak v půdě, pletivech rostlin i tkáních živočichů. Výzkumy ptáků odhalily, že epoxid vzniklý touto přeměnou je toxičtější než původní chemická látka, která je zase čtyřikrát toxičtější než chlordan.

Už zhruba v polovině třicátých let dvacátého století bylo zjištěno, že jedna skupina uhlovodíků, chlorované naftaleny, způsobuje hepatitidu a také vzácné a téměř bez výjimky smrtelné onemocnění jater u lidí vystavených látce při práci. Způsobila zdravotní potíže a úmrtí u pracovníků v elektrotechnickém průmyslu, v zemědělství v nedávné době pravděpodobně zapříčinila záhadné a zpravidla smrtelné onemocnění dobytka. Ve světle těchto zjištění a událostí nás nepřekvapí, že tři z insekticidů spřízněných s touto skupinou patří k nejjedovatějším uhlovodíkům ze všech. Jedná se o dieldrin, aldrin a endrin.

Dieldrin, pojmenovaný po německém chemiku Dielsovi, je při požití přibližně pětkrát toxičtější než DDT, ale vstřebává-li se ve formě roztoku přes pokožku, je až čtyřicetkrát toxičtější. Je známý velmi rychlým a hrozivým účinkem na nervový systém — obětem způsobuje svalové křeče. Zasažení jedinci se zotavují velmi pomalu, což poukazuje na chronické následky. Stejně jako v případě ostatních chlorovaných uhlovodíků patří mezi jeho dlouhodobé následky těžké poškození jater. Dlouhé setrvání reziduí a vysoký insekticidní účinek činí z dieldrinu jeden z nejpoužívanějších insekticidů dnešní doby, navzdory ohavné destrukci volně žijících živočichů a rostlin, kterou způsobuje. Z pokusů na křepelkách a bažantech vyplynulo, že dieldrin je zhruba čtyřicetkrát až padesátkrát toxičtější než DDT.

Naše chápání, jak přesně se dieldrin ukládá nebo šíří v těle a jak se z něj vylučuje, má obrovské mezery. Vynalézavost chemiků totiž už dávno předběhla naše znalosti o účincích nových jedů na organismy. Téměř jistě se však pesticidy dlouhodobě ukládají v těle, kde mohou setrvávat v nečinnosti a projevit svůj účinek až v obdobích většího fyziologického stresu, kdy tělo sáhne do svých tukových zásob. Velkou část z toho, co víme, jsme se dozvěděli až poněkud tvrdou cestou během kampaní Světové zdravotnické organizace proti malárii. Jakmile byl na hubení komárů namísto DDT nasazen dieldrin (komáři přenášející malárii totiž začali být vůči DDT imunní), začaly se mezi muži, kteří postřik aplikovali, vyskytovat případy otravy. Padesát až sto procent obětí (podle toho, o jaký program aplikace se jednalo) postihl svalový třes a několik z nich zemřelo. Někteří trpěli svalovým třesem i čtyři měsíce od poslední expozice.

Aldrin je vesměs záhadná látka. Přestože existuje jako samostatná entita, je spřízněný se svým alter egem dieldrinem. Pokud totiž vyrýpnete mrkev ze záhonu ošetřeného aldrinem, najdete v ní rezidua dieldrinu. K této přeměně dochází v organismech i v půdě. Takové alchymistické transmutace vedly k mnoha mylným zprávám a závěrům; když totiž chemik, který ví, že byl aplikován aldrin, provede testy, může získat dojem, že se všechna rezidua rozložila. Rezidua však přetrvávají, ale v podobě dieldrinu, k jehož detekci je zapotřebí jiný test.

Aldrin je stejně jako dieldrin prudce toxický. Způsobuje degenerativní změny v játrech a ledvinách. Množství odpovídající tabletce aspirinu spolehlivě usmrtí čtyři sta křepelek. Bylo zaznamenáno mnoho případů otravy lidí, většina v souvislosti s průmyslovou manipulací.

Aldrin vrhá stejně jako ostatní insekticidy v dané skupině na budoucnost zlověstný stín, a to stín neplodnosti. Bažantí slepice, kterým bylo podáno množství příliš malé na to, aby je usmrtilo, snesly minimum vajec a jejich mláďata hynula brzy po vylíhnutí. Účinek se však neomezuje jenom na ptáky. Samice potkanů vystavené aldrinu hůře zabřezávaly a jejich mláďata byla nemocná a brzy hynula. Štěňata fen vystavených aldrinu umírala do tří dnů od narození. Nová generace tedy různými způsoby utrpěla poškození následkem otrávení svých rodičů. Aniž kdokoli ověřil, zda se stejný účinek projevuje i u lidí, rozptyluje se aldrin v současnosti leteckými postřiky nad předměstími a zemědělskou půdou.

Endrin je ze všech chlorovaných uhlovodíků nejtoxičtější. Ačkoli je po chemické stránce velmi podobný dieldrinu, kvůli drobné odlišnosti v molekulární struktuře je pětkrát jedovatější. Předchůdce všech insekticidů v této skupině, DDT, se ve srovnání s ním jeví téměř neškodně. Endrin je pro savce až patnáctkrát, pro ryby až třicetkrát a pro určité druhy ptáků až třistakrát jedovatější než DDT.

Během deseti let jeho používání pozabíjel endrin obrovské množství ryb i dobytka, který se zatoulal do sadů po postřiku, otrávil zdroje pitné vody a vysloužil si nejméně jednu důraznou výstrahu od státní instituce, která prohlásila, že endrin ohrožuje lidské životy.

Při jednom z nejtragičtějších případů otravy endrinem nebyla zjištěna žádná zjevná lehkovážnost — podniknutá opatření měla být podle všeho dostatečná. Jeden americký pár se odstěhoval s ročním dítětem do Venezuely. V jejich novém domě žili švábi, které se rodina pokusila po pár dnech vyhubit postřikem obsahujícím endrin. Před aplikací dezinsekce zhruba v devět hodin ráno rodina z domu vzala dítě i malého psa. Po aplikaci byly umyty všechny podlahy. Dítě a pes se domů vrátili odpoledne. Zhruba hodinu nato začal pes zvracet, jeho tělo schvátily křeče a poté zemřel. Tentýž den, v deset hodin večer, začalo zvracet dítě, postihl ho svalový třes a pak ztratilo vědomí. Po tomto osudném setkání s endrinem se zcela normální zdravé dítě dostalo do téměř vegetativního stavu — ztratilo zrak i sluch, často ho schvacovaly svalové křeče a očividně ztratilo veškerý kontakt se svým okolím. Po několikaměsíční léčbě v newyorské nemocnici se jeho stav nepodařilo nijak zlepšit. „Je velmi nepravděpodobné,“ uvedli ošetřující lékaři, „že dojde k jakémukoli výraznému zotavení.“

Druhá hlavní skupina insekticidů, organofosfáty, patří k těm nejjedovatějším látkám na světě. Primárním a nejzřetelnějším rizikem jejich použití je akutní otrava lidí, kteří postřik nanášejí nebo s ním nedopatřením přijdou do styku, třeba s vrstvou chemikálie na vegetaci nebo při manipulaci se zahozenou nádobou. Na Floridě si dvě děti prázdným pytlem od pesticidu vyspravily houpačku. Krátce nato obě zemřely a tři další děti, které si s nimi hrály, onemocněly. Pytel předtím obsahoval insekticid organofosfát paration, který jak později prokázaly testy, zapříčinil úmrtí a zdravotní potíže dětí. V jiném případě dva bratranci ve Wisconsinu zemřeli tu samou noc. Jeden si hrál na dvorku vedle pole, na kterém jeho otec stříkal paration na brambory a postřik se přitom rozšířil do okolí. Druhý chlapec rozjíveně vběhl za otcem do stodoly a dotkl se trysky rozprašovacího zařízení.

Původ těchto insekticidů je značně ironický. Některé chemikálie — například organické estery kyseliny fosforečné — člověk znal mnoho let, ale jejich insekticidní účinek objevil až německý chemik Gerhard Schrader na konci třicátých let. Tehdejší německá vláda téměř okamžitě spatřila ve známých látkách novou hodnotu — rozhodla se je využít jako ničivé zbraně pro válku člověka proti sobě samému. Němečtí vědci během utajených projektů z některých vytvořili smrtící nervové plyny. Z jiných, strukturou spřízněných látek se staly insekticidy.

Organofosfátové insekticidy mají na organismy velice zvláštní účinek. Dokážou ničit enzymy — právě ty, které v těle plní nezbytné funkce. Cílí na nervovou soustavu, nehledě na to, jestli je obětí hmyz, nebo teplokrevný živočich. Za normálních podmínek vzruchy mezi nervy přenáší neurotransmiter acetylcholin. Tato nesmírně důležitá látka vždy po splnění svého účelu zanikne. Její existence je tak pomíjivá, že vědci nedokážou bez speciálních postupů zachytit vzorek acetylcholinu dříve, než ho tělo degraduje. Dočasná povaha této látky je nezbytná pro normální fungování těla. Pokud se acetylcholin neodbourá okamžitě po přenesení nervového impulzu, vzruchy nadále přecházejí po synapsích z nervu do nervu a zmíněný neurotransmiter znásobuje svůj účinek. Rychle nato dojde k nekoordinovaným pohybům těla, svalovému třesu, křečím, záchvatům a smrti.

Tělo tedy zajišťuje, aby k této situaci nedošlo. Je vybavené ochranným enzymem cholinesterázou, která neurotransmiter po dokončení potřebné funkce odbourá. Zajišťuje tak dokonalou rovnováhu a acetylcholin se v těle díky tomu nikdy nenahromadí do nebezpečné hladiny. Při styku organismu s organofosfátovými insekticidy však dochází k inhibici ochranného enzymu; zatímco se hladina cholinesterázy snižuje, množství acetylcholinu narůstá. Podobně jako organofosfáty účinkuje také alkaloidní jed muskarin, který se nachází v muchomůrce červené.

Opakovaná expozice může hladinu cholinesterázy snížit až do stavu, kdy u jedince nastane akutní otrava — a k takovému „přepnutí“ stačí i velmi malá dodatečná expozice. Z tohoto důvodu je důležité pravidelně provádět krevní testy u zemědělských dělníků aplikujících postřiky a dalších osob, které s biocidy přicházejí do styku.

Paration je jedním z nejrozšířenějších organofosfátů. A patří také k těm nejsilnějším a nejnebezpečnějším. Včely jsou po kontaktu s látkou „nesmírně rozrušené a bojovné“, začnou se freneticky čistit a do půl hodiny uhynou. Jistý chemik se rozhodl přímou cestou zjistit, jak vysoká dávka je pro člověka akutně toxická, a pozřel drobné množství odpovídající zhruba 120 miligramům. Paralýza ho postihla tak rychle, že ani nestihl sáhnout po protijedu, který si nechal připravený po ruce, a zemřel. Ve Finsku je dnes paration považován za oblíbený nástroj sebevraždy. V Kalifornii v posledních letech zaznamenali v průměru více než dvě stě případů náhodné otravy parationem za rok. Počet úmrtí na otravu parationem je v některých částech světa alarmující: v roce 1958 se vyskytlo 100 smrtelných případů v Indii a 67 v Sýrii. V Japonsku roční průměr činí 336 úmrtí.

Ale i přesto se dnes ve Spojených státech aplikuje na pole a sady zhruba 3 200 tun parationu — a to jak ručními a mechanickými rozprašovači a rozstřikovači, tak letecky. Jen množství používané v Kalifornii samo o sobě podle jistého lékařského ústavu představuje „smrtelnou dávku pro pěti- až desetinásobek celosvětové populace“.

Jedna z mála okolností, které nás v tomto případě chrání před vyhynutím, je fakt, že paration a další chemikálie ze stejné skupiny se poměrně rychle rozkládají. Jejich rezidua na chemicky ošetřených plodinách tedy mají ve srovnání s chlorovanými uhlovodíky poměrně krátkou životnost. Nicméně na povrchu setrvávají dostatečně dlouho na to, aby představovaly nebezpečí a způsobovaly závažné, až fatální následky. Ve městě Riverside při sklizni pomerančů těžce onemocnělo jedenáct ze třiceti dělníků a až na jednoho museli být všichni hospitalizováni. Projevily se u nich typické symptomy otravy parationem. Sad byl chemicky ošetřen přibližně dva a půl týdne předtím; rezidua, která přinutila dělníky zvracet, částečně je připravila o zrak a uvrhla je do bídného, polovědomého stavu, byla šestnáct až devatenáct dní stará. A to zdaleka není nejdelší potvrzená doba setrvání. Podobné nehody nastaly i v sadech po měsíci od ošetření a rezidua byla nalezena ve slupce pomerančů šest měsíců od aplikace standardní dávky.

Nebezpečí pro všechny pracovníky, kteří aplikují organofosfátové insekticidy na polích, v sadech a na vinicích, je tak obrovské, že některé státy, kde se dané látky používají, založily laboratoře pro pomoc s diagnostikováním a léčbou. Ohroženi jsou do určité míry dokonce i samotní lékaři, kteří musejí při vyšetřování obětí nosit gumové rukavice. Riziku je navíc vystaven i personál prádelny, jenž čistí oblečení obětí. Také v něm může být dost parationu na to, aby způsobil otravu.

Malation, další z organofosfátů, je veřejnosti téměř stejně známý jako DDT. Velmi často se používá v zahradách, dezinsekčních přípravcích, postřicích proti komárům i plošně proti hmyzu. Jedno takové použití se odehrává například na Floridě, kde na území o rozloze přibližně čtyři sta tisíc hektarů probíhají postřiky proti vrtuli velkohlavé. Malation je považován za nejméně toxický z celé skupiny a mnoho lidí se domnívá, že ho mohou používat bez omezení a obav z újmy. A v tomto uvolněném, bezstarostném přístupu je také podporují reklamy a další propagační materiály.

Tvrzení o údajné „bezpečnosti“ malationu jsou zavádějící. K jejich zpochybnění — jak tomu často bývá — však bohužel došlo až po několika letech používání látky. Malation je „bezpečný“ pouze z toho důvodu, že ho játra savců, neuvěřitelně efektivní ochranný orgán, dokážou do určité míry zneškodnit. Danou detoxikaci zajišťuje jeden z jaterních enzymů. Pokud však něco daný enzym zničí nebo inhibuje jeho účinnost, oběť vystavená malationu pocítí plnou sílu jedu.

Bohužel pro nás pro všechny se příležitosti pro vznik takových situací vyskytují na každém kroku. Vědci z Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv před pár lety zjistili, že při současném podání malationu a určitých dalších organofosfátů dojde k prudké otravě — až padesátkrát závažnější, než je předpokládaná kombinovaná toxicita obou látek. Jinými slovy, osudná může být i setina smrtelné dávky každé látky, pokud se v dané koncentraci smíchají.

Tento objev podnítil vědce k testování dalších kombinací. Dnes už tak víme, že vysoce nebezpečných kombinací organofosfátových insekticidů je mnoho, přičemž za umocnění neboli „potenciaci“ toxicity odpovídá právě spojený účinek dvou látek. Potenciace zřejmě nastává, když jedna ze sloučenin zničí jaterní enzym, který odbourává druhou látku. Oba jedy však nemusejí být podány současně. A riziko neplatí pouze pro člověka, jenž jeden týden aplikuje jeden insekticid a druhý týden jiný; platí také pro spotřebitele chemicky ošetřených potravin. Nebezpečná kombinace organofosfátů se může velmi snadno objevit v běžné míse salátu, kde může dojít k interakci reziduí, která sama o sobě nepřekračují zákonem přípustné hladiny.

Celkový rozsah nebezpečných interakcí mezi chemikáliemi doposud není zcela probádaný, ale znepokojivá zjištění z vědeckých laboratoří přicházejí pravidelně. Patří mezi ně mimo jiné poznatek, že toxicitu organofosfátu může zvýšit i látka, která nemusí být insekticid. Například jedno ze změkčovadel zvyšuje nebezpečnost malationu ještě více, než by to dokázal jiný insekticid. I v tomto případě látka inhibuje jaterní enzym, který by za normálních okolností jedovatý insekticid zneškodnil.

A co další chemické látky v lidském prostředí? Co například léky? V této oblasti se výzkum nachází na samém začátku, ale už bylo potvrzeno, že některé organofosfáty (paration a malation) zvyšují toxicitu určitých svalových relaxantů a řada dalších (opět zahrnující malation) výrazně zvyšuje sedativní účinek barbiturátů.

Z řecké mytologie možná znáte příběh čarodějky Medey. Když se její druh Iason rozhodl oženit s jinou princeznou, poslala nastávající nevěstě jako dar očarované svatební roucho. Žena okamžitě po oblečení roucha zemřela krutou smrtí. Takové zprostředkované úmrtí má dnes obdobu v takzvaných „systémových insekticidech“. Jsou to chemické látky s mimořádnými vlastnostmi. Činí rostliny a živočichy podobně jedovatými jako Medeino roucho. Účelem systémových insekticidů je zabít hmyz, který s nimi přijde do styku, zejména při pokusu o sání rostlinných šťáv nebo krve.

Svět systémových insekticidů je prapodivný a překonává i nejdivočejší představy bratří Grimmů — nejvíce se blíží pravděpodobně komiksovému světu Charlese Addamse. V tomto světě se z kouzelného pohádkového lesa stal jedovatý hvozd. Když v něm hmyz kousne do listu nebo nasaje mízu ze stromu, potká ho zkáza. Je to svět, ve kterém se klíště může přisát na psa a následně zemřít, protože krev psa je jedovatá, svět, kde hmyz může zahynout po vstřebání výparů z rostliny, jíž se ani nedotkl. Svět, kde včela může nosit zpátky do úlu jedovatý nektar a vyrábět z něj jedovatý med.

Popsaný sen entomologů o integrovaném insekticidu se zrodil, když si průkopníci na poli aplikované entomologie uvědomili, že by se mohli poučit od přírody: zjistili, že pšenice rostoucí v půdě s obsahem selenanu sodného je imunní vůči napadení mšicemi a sviluškami. Vzácný prvek selen, který se vyskytuje v horninách a půdách v mnoha částech světa, se tak stal prvním systémovým insekticidem.

Insekticid dělá systémovým schopnost pronikat do všech pletiv rostliny nebo tkání živočicha a činit je toxickými. Popsanou vlastností disponují určité insekticidy ze skupiny chlorovaných uhlovodíků a některé organofosfáty, ale i řada volně se vyskytujících látek. V praxi však většinu systémových insekticidů tvoří organofosfáty, protože problém s rezidui je u nich zdánlivě méně akutní.

Systémové insekticidy účinkují záludnějšími způsoby. Aplikují-li se na osivo, ať už máčením, nebo ošetřením v kombinaci s uhlíkem, rozšíří své účinky na další generaci rostlin a vyrostou z nich sazenice jedovaté pro mšice a další savý hmyz. Tímto způsobem se občas chrání zelenina jako hrách, fazole nebo cukrová řepa. Semena bavlníku potažená systémovým insekticidem se už delší dobu používají v Kalifornii, kde zemědělské dělníky, sazeče bavlníku v San Joaquin Valley, v roce 1959 náhle postihly akutní zdravotní potíže způsobené přenášením pytlů s ošetřeným osivem.

Britské vědce napadlo zkusit zjistit, co se stane, když nektar z rostlin ošetřených systémovými insekticidy zpracují včely. Zaměřili se proto na oblasti ošetřené chemickou látkou zvanou schradan. Přestože byly rostliny postříkány před nasazením květů, později vytvořený nektar obsahoval jed. Nakonec, jak se dalo předvídat, tedy včely skutečně vyrobily med kontaminovaný schradanem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tiché jaro.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.