Smrt řezníka z Rigy

Přeložila Gita Zbavitelová

SMRT ŘEZNÍKA Z RIGY

Jak agent Mosadu zlikvidoval

vraha lotyšských Židů

Stephan Talty

Copyright © Stephan Talty, 2020

Translation © Gita Zbavitelová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8060-8

Pro Karen, Suraiyu a Aman

Mladý Abram Šapiro s rodiči
Za foto díky Paulu Semenoffovi

Mladá Zelma Šepšelovičová
Za foto díky Naomi Ahimeirové
Smrt

Obyvatelé Rigy vítají německou okupační armádu, červen 1940
Foto: Bundesarchiv

Zelmin zachránce Jānis Vabulis neboli „Nank“
Za foto díky Naomi Ahimeirové

Policista prochází nad těly právě zavražděných Židů v jámě u města
Liepāja, prosinec 1941
Foto: Bundesarchiv

Simon Wiesenthal
Za foto díky Wiesenthalovu středisku

Mio v době operace Mosadu proti Cukursovi
Foto: soukromá sbírka

Josef Jariv v pozdějších letech
Za foto díky Lihi Jariv-Laorové

Eliezer Sudit s manželkou
Za foto díky Zeevu Šaronovi

Adolf Arndt hovoří v Bundestagu k zákonu o promlčení nacistických zločinů, květen 1965
Foto: Bundesarchiv

Prolog

Byt na avenue de Versailles

Mio vešel do haly domu na avenue de Versailles a spěšně prohodil „bonjour“ k domovnici v okénku. Nečekal na odpověď a rychle vystoupal po mramorových schodech. Trochu funěl, protože už nebyl zcela ve formě, došel k dřevěným dveřím Jarivova bytu a zazvonil. Byl přesvědčen, že ho nikdo nesledoval; aby si to ověřil, o několik bloků dřív se zastavil před obrovskou budovou Radia France. Byla by smůla dovést na místo setkání nějakého špeha; Jariv na to byl háklivý.

Dveře se otevřely a Miovi pokynul na pozdrav Josef Jariv, šéf oddělení zvláštních operací Mosadu s názvem Caesarea. Jedenačtyřicetiletý Jariv s nosem zahnutým jako zobák a hustou kšticí neposlušných vlasů se podobal dravému pouštnímu ptákovi. Teď si jeho pronikavé modrošedé oči prohlížely přítele.

„Jsem rád, že jsi tady,“ řekl.

Mio neřekl nic a jen přikývl a prošel kolem něj dovnitř. Jariv zamkl a otočil se. „Od téhle chvíle,“ prohlásil, „se jmenuješ Anton Künzle, takže si na to pomalu začni zvykat.“ Mio neodpověděl; byl to introvert. Vyrostl ve třicátých letech jako Žid v Německu, což člověka nutilo nasazovat si nejrůznější masky. Brát na sebe podobu jiných lidí navíc patřilo k Miově výbavě; někdy na několik dní, jindy na mnohem delší dobu. V Mosadu patřil k nejlepším tajným agentům a možná byl vůbec nejlepší; říkalo se mu „muž stovky totožností“. Doma v Izraeli bydlela jeho rodina v domě za bránou z ocelových mříží, kudy pro něj přijíždělo auto Mosadu pokaždé, když se vypravoval na nějakou operaci. Jeho syn později říkával, že vždycky, když automobil odjel a rodina uslyšela hlasité zaklapnutí brány, věděla, že se otec proměnil v někoho úplně jiného. Krycí totožnost nebyla zcela přesné označení; když se Mio proměnil v nového člověka, tato totožnost nic nekryla, natož pak jeho vlastní osobnost, ale byla jeho skutečnou identitou na dobu, po kterou s ní musel žít. Jeden jeho kolega z Mosadu kdysi prohlásil: „Přísahám, že kdybyste Mia probudili uprostřed noci, začal by okamžitě mluvit jazykem své falešné osobnosti“. Když ho v těch dobách odváželi na letiště, nikdy se neotočil a nezamával dětem, protože v duchu žádné neměl.

Oba muži vešli do menšího pokoje pro hosty. U stolku se šálky, podšálky a konvicí kávy seděl další agent – Mio mu říkal Michael, třebaže to nebylo jeho pravé jméno. Vedle šálků ležela nějaká „celkem tenká“ složka. Mio pokynul na pozdrav Michaelovi, posadil se na jednu z prázdných židlí a totéž udělal i Jariv. Chladně na druhé dva muže pohlédl.

„Asi si říkáte, proč jsem vás zavolal,“ spustil.

Dvojice neřekla nic.

„Všechno začíná definitivním potvrzením, které jsme dostali. Týká se nacistického válečného zločince, který žije v jedné jihoamerické zemi.“

Michael pohlédl na Mia a ten jeho pohled mlčky opětoval. Jariv jim vysvětlil, že za několik měsíců, osmého května 1965, si svět připomene dvacáté výročí konce druhé světové války v Evropě. Němečtí politici i obyčejní občané teď požadují zastavení trestního stíhání nacistických válečných zločinců a zákon o promlčení jejich zločinů. Mio na to nereagoval, ale protože byl náruživým čtenářem novin, jistě už o tom věděl. Německo se chystalo uplatnit zákon z roku 1871, podle kterého se trestní stíhání za vraždu po dvaceti letech promlčuje. V letech 1955 a 1960 vstoupily v platnost dvě další amnestie na případy napadení a neúmyslné zabití a ve světě nikdo neprotestoval. Obžalovat nacistického důstojníka či vojáka z těchto zločinů teď bylo v Německu zakázáno. Ze svých úkrytů však mohli brzy vyjít a svobodně se procházet na veřejnosti i ti nejhorší vrazi, muži a ženy, kteří tiskli spoušť kulometů, pušek a pistolí, rozbíjeli lidem hlavy a škrtili a mlátili oběti holokaustu, při němž zahynulo celkem šest milionů lidí. Znělo to jako naprostá fantazie, ale bylo to tak.

Promlčení nacistických zločinů je v Německu populární, zdůraznil Jariv. Všechny průzkumy ukazují, že ho podporuje stálá většina obyvatel, a podpořila ho i vládní Křesťansko-demokratická unie. Amnestii by mohl odložit pouze Bundestag, hašteřivý německý parlament, kdyby schválil zákon, jenž by promlčení válečných zločinů o několik let posunul. Pak by bylo možné pokračovat v pátrání po zbylých dosud neobžalovaných národněsocialistických vrazích a trestně je stíhat alespoň o něco déle. Jariv však Miovi a Michaelovi řekl, že izraelští politici jsou v tomto ohledu stále pesimističtější. „Šance na přijetí takového návrhu jsou malé... Neexistuje žádná záruka, že jsou politici ochotní odložit dobu promlčení ne o čtyři roky nebo deset let, ale o jakoukoli dobu.“

Mio si povšiml, že přítel v tiché místnosti zvyšuje hlas; Jariv stejně jako Mio ztratil během šoa 1 příbuzné. „Je naprosto nemyslitelné,“ prohlásil Jariv, „aby teď směli z děr vylézt desetitisíce nacistických válečných zločinců, kteří za své odporné zločiny nikdy nezaplatili, a strávit zbytek života v klidu a pokoji... Uplynulo teprve dvacet let od chvíle, kdy z táborů smrti vyšli lidé, co holokaust přežili, a my jsme jejich dlužníky, stejně tak jako těch šest milionů Židů, kteří nepřežili a nemohou se pomstít sami. Proto musíme tenhle ostudný proces zvrátit.“

Izraelský premiér Levi Eškol a šéfové jeho zpravodajských služeb se proto v tajnosti rozhodli provést operaci. Je třeba zabíjet, ale určitým způsobem, jenž by široké veřejnosti odhalil nacistické zrůdy, které unikly potrestání, i povahu jejich zločinů. Na rozdíl od akce Mosadu, při níž byl o čtyři roky dříve unesen a později popraven Adolf Eichmann, nebudou žádné soudní procesy, žádní obhájci ani soudci, žádné právní kličky, žádné eseje Hanny Arendtové v  New Yorkeru. Operace musí být dokončena ještě před zahájením debaty v německém parlamentu, která se má podle současných informací konat někdy na jaře.

„Nacista, na kterého teď přišla řada,“ řekl Jariv, „je Herberts Cukurs.“ bylo to lotyšské jméno a Jariv je vyslovil správně s „c“ (v lotyštině znamená „cukr“). Jména potenciálních cílů atentátu padla na lednové poradě šéfů izraelských zpravodajských služeb. Když řečník došel až k Cukursovi, jeden muž v místnosti se zhroutil. Byl to generálmajor Aharon Jariv (nikoli však příbuzný Josefa Jariva), šéf izraelského Ředitelství vojenského zpravodajství. Cukurs za války zavraždil několik nejbližších členů jeho rodiny a přátel a jeho reakce patřila k důvodům, proč zpravodajské služby tohoto Lotyše vybraly.

Mio o něm nikdy neslyšel, a tak neprojevil žádné emoce nad tím, že má ukončit jeho život. „Navenek jsem ani nemrknul,“ řekl. K nekonečné lítosti svých dětí byl odtažitý i v osobním životě, a ještě chladnokrevněji si počínal při práci. Kdyby se mu zrychlil dech nebo by zvedl obočí, považoval by to za porušení profesionální etiky. V nitru byl však hluboce rozrušený. Jeho rodiče – otec byl německý vlastenec a držitel Železného kříže za statečnost za první světové války – byli až skoro do konce přesvědčeni, že se zachrání, ale nakonec zahynuli v Osvětimi a „ukázkovém“ táboře v Terezíně. Mio sice zůstal navenek klidný, ale později řekl, že když uslyšel jméno tohoto nacisty, „cítil, že se mu rozbušilo srdce a prudce mu vyletěla hladina adrenalinu“.

„Tentokrát nemáme co do činění s nějakým vrahem od psacího stolu, jako byl Eichmann,“ pokračoval Jariv. „Cukurs měl osobně na svědomí likvidaci nejméně třiceti tisíc Židů v Rize.“ A na rozdíl od známějších pachatelů jako doktor Josef Mengele, kterého Mosad nedokázal najít ani po dvaceti letech pátrání, se místo Cukursova pobytu potvrdilo. Žije v São Paulu v malém domku s hlídacími psy a plotem z ostnatého drátu. Jariv pohlédl na Mia. „Navrhuji, abys jel... do Brazílie jako rakouský obchodník jménem Anton Künzle. Pod tímto nenápadným krytím nacistu najdete, spřátelíte se s ním, proniknete k němu a zosnujete jeho smrt.“ Poprava pak bude oznámena světu a, jak Mosad doufal, novinové články o brutálním vrahovi, vděčnosti jeho obětí a vrazích bez tváře, kteří museli jednat, zatímco úřady v Berlíně a dalších evropských městech otálejí, by pak mohly přesvědčit Němce, aby amnestii odmítli. „Je mi naprosto jasné, že to není snadný úkol,“ pokračoval Jariv. „Budete mít před sebou zločince, který je podle našich zpráv mazaný, nedůvěřivý, nelítostný a nebezpečný a neustále připravený na nejhorší.“

Michael začal listovat ve složce na stole. „Bude Mio pracovat sám, nebo s ním vyšleme nějakou menší sledovací a ochrannou jednotku?“ zeptal se.

Poprvé toho rána promluvil Mio. „Raději pracuju sám,“ vyhrkl. „Jen já proti cíli.“

Jariv přikývl a ukázal na složku s několika listy papíru ve velké obálce, která nebyla o moc vyšší než lakovaný povrch stolku. Nedostatek papírů ve složce měl své důvody, které znali jen lidé obeznámení s historií lotyšského šoa. Byla tak tenoučká proto, že přežilo příliš málo Židů, kteří by o Herbertsi Cukursovi mohli promluvit. Obsahovala snad jen půl tuctu svědectví (přesný počet není znám) o Cukursových činech za války a byla pečlivě sepsána očitými svědky, kteří koncem čtyřicátých a začátkem padesátých let žili v několika zemích. Některé výpovědi popisovaly barbarské činy, jiné byly kupodivu dojemné. Podle jedné hrůzné se Cukurs zeptal v jidiš jistého děvčátka, jestli nechce bonbon, a pak vytáhl z pouzdra ruskou pistoli, nacpal mu hlaveň do úst a stiskl spoušť. V jiné zase za cenu značného ohrožení vlastního života zachránil ženu, o které věděl, že je Židovka. Celkově však složka působila dojmem podivuhodně neúplného portrétu Herbertse Cukurse, jehož život byl složitější a neobyčejnější, než mohl Mio tehdy tušit; trvalo by řadu let, než by se celý převyprávěl, a muselo by přežít víc židovských děvčat než jen jedno. „Obecně musím říci, že Cukurs je fascinující historická osobnost plná obrovských rozporů,“ napsal později jeden z přeživších. I když to Izraelci onoho dopoledne v Paříži nemohli vědět, určili k likvidaci symbol holokaustu, jehož život vypovídal o motivech spolupachatelů šoa ve východní Evropě, kteří ho vykonali.

Když probrali předběžné podrobnosti, Mio s Michaelem začali pročítat stránky ve složce; každý si jich vybral několik. Zapomněli při tom na bílé porcelánové šálky, intenzivní zářijové světlo, které proudilo dovnitř okny, tlumené troubení z ulice dole i na krásné podzimní odpoledne v pařížském Šestnáctém obvodu – svědectví je zavedla do Rigy (Rīgy) v temném roce 1939.

ČÁST PRVNÍ

Nacistické „akce“

Kapitola první

Klub v ulici Skolas

Dvojité dřevěné dveře budovy v ulici Skolas číslo šest, vtěsnané do oblouku s girlandami vytesanými do bílého kamene, byly otevřené. Uvnitř zářila světla a dovnitř proudil z mrazivé prosincové zimy dav lidí – muži v kloboucích, bílých košilích, tmavých vázankách a oblecích s velkoryse střiženými klopami a ženy v jednoduchých ručně šitých šatech či róbách z Paříže a několik i v nákladných lesklých kožiších. Tento Židovský klub v Rize dobře znal skoro každý z přítomných. Kdo z nich sem už někdy v chladném podzimním večeru nepřišel na divadelní představení nebo se tu nepohroužil do hudby kvarteta hrajícího Beethovena a nezapomněl na rychle se blížící prosincové soumraky? Koho z nich sem nedovlekli na svatbu nějakého vzdáleného bratrance, kdy se od mramorové podlahy odrážel zvuk houslí a všude, kam se člověk podíval, byly jen samé tety a strýcové? A kdo z nich sem prostě jen někdy za dusného letního nedělního odpoledne nezašel, aby si vyndal z knihovny román v jidiš a prolenošil s ním odpoledne?

Onen večer roku 1939 zde však přítomní nebyli kvůli další ortodoxní svatbě ani rabínovu proslovu o významu svátku Purim. Byl to speciální večer. Přišel světoznámý lotyšský letec, vlastně jediný světoznámý lotyšský letec, aby divákům vyprávěl o Palestině – ne o nápadu odjet do Palestiny, o kterém Židé v Rize debatovali neustále, dokud je to neunavilo, ale o samotné Palestině, jejích vůních, podzemní vodě a opálených průkopnících. V Rize žilo mnoho Židů nejrůznějších a často nesourodých vyznání a názorů: sionisté, revizionističtí sionisté, socialističtí sionisté, bundisté^2, stoupenci strany Mizrachi, ultraortodoxní židé či komunisté. Onoho večera byli v ulici Skolas číslo šest zástupci většiny těchto skupin a vládlo mezi nimi jakési příměří. „Sešla se tu celá židovská elita,“ poznamenal jeden mladík, jenž tam byl. Černě zarámovaná oznámení, která vyšla předchozí týden v rižských novinách, hlásala velkými písmeny řečníkovo jméno: Herberts Cukurs.

To jméno znal téměř každý, kdo bydlel v Rize a jen povšechně věděl, co se děje ve světě. Cukursovi se říkalo „lotyšský Lindbergh“, a i když měli Lotyši jako obyvatelé malé země s často tragickou historií sklon úspěchy svých synů zveličovat, v jeho případě o zveličování nešlo. Cukurs byl stejně slavný jako Lindbergh v Americe a stejnou měrou ho oslavovali v Lotyšsku a některých dalších částech Evropy. Jeho úspěchy byly tak jisté a známé jako kamenné obklady budovy, v které teď Židé stáli.

Publikum se nahrnulo do přednáškového sálu a usadilo se. Mezi obloženými dřevěnými zdmi s vyřezanými řeckými vázami se záplavou květin se ozývaly hlasy. Opozdilci se hrnuli na balkon. Na dnešní přednášku se prodaly stovky vstupenek a sál byl už skoro plný. Na jeho vzdáleném konci stálo pódium s řečnickým pultem se zvednutou podložkou pro čtený text a za ním bylo široké bílé plátno. Sedadla se směrem k pultu svažovala, aby všichni dobře viděli. Oči Židů a Židovek se upíraly na ramenatého čtyřicetiletého letce, který seděl na pódiu. Když otočil hlavu, aby něco řekl mužům po obou stranách, ve světle se mu zablýskly napomádované tmavohnědé vlasy.

V určenou chvíli letce představili a on vstal a přešel k pultíku. Mezi bledými a plachými Lotyši, jimž se často říkalo „introverti Evropy“, stál muž, z něhož doslova vyzařovala fyzická sebedůvěra. Měl mohutnou hruď, byl statný a jaksi neotesaně hezký, s širokým obličejem, jenž se směrem k bradě zužoval, s jestřábím nosem římského císaře a inteligentníma modrošedýma očima pod tmavým obočím. Lesklé vlasy měl vepředu kratší a vzadu delší, s pěšinkou na levé straně, v elegantním stylu Clarka Gablea. Na Herbertsi Cukursovi nebylo nic změkčilého ani melancholického – vypadal přemýšlivě i drsně. A byl obojí.

Herberts Cukurs byl tehdy snad nejobdivovanějším člověkem v zemi, ale řadě přítomných bylo jasné, že pokud jde o Židy, tak to tak jednoduché není. Bylo o něm známo, že je zarytý nacionalista. Mezi jeho přáteli a kolegy byly téměř nutností zlomyslné poznámky o Židech mluvících jidiš. „Jak bylo ve vojenských kruzích zvykem, i Cukurs někdy utrousil něco antisemitského,“ napsal jeden Žid o mnoho let později. „To ale nebylo nic neobvyklého.“ V Rize stejně jako v celé východní Evropě kolovaly antisemitské anekdoty. Co se dalo dělat? „Cukurs ale nebyl doopravdy považován za člověka, který nenávidí Židy,“ pokračoval citovaný muž. „Dokonce naopak, protože byl často vídán v rižských kavárnách ve společnosti židovských intelektuálů.“

Letec vyrostl v městě Liepāja na západě Lotyšska v křesťanské rodině se čtyřmi syny, jejichž otec nakonec prodal pozemek, odstěhoval se do města a otevřel si opravnu. Rodina těžce pracovala a se zaměstnanci zacházela dobře, včetně židovských učňů, které si často brala. „Jānis Cukurs a jeho žena byli slušní a poctiví lidé,“ vzpomínal učeň Meir Deutsch. „Vřelý vztah měli dokonce i k Židům.“ V té době už Židé nesměli pracovat v určitých profesích – na univerzitách, v továrnách s lotyšskými majiteli, v městské správě nebo v policejních sborech, které zaměstnávaly jen jednoho symbolického Žida. Cukursovi byli jako zaměstnavatelé na svou dobu dost svobodomyslní.

Herberts byl vždycky jiný než jeho tři bratři a také si vždycky přál být jiný. Měl odbojnou povahu a příkazy poslouchal jen s obtížemi anebo vůbec. Byl také, jak se tehdy říkalo, „praštěný oblohou“ – zamilovaný do létání. Ve dvaceti letech vstoupil urostlý a svalnatý Cukurs do letectva nově nezávislého Lotyšska, které se jen taktak drželo na vodou. Piloti létali jen v zastaralých a opotřebovaných německých a britských strojích, které „nevzlétly dřív, než se z motorů odfoukal prach“. Létání bylo v roce 1920 činností s často smrtelnými následky, obzvlášť v krutých lotyšských zimách, kdy ve studeném vzduchu zamrzal olej i motor. V prosinci a lednu místní lidé říkali, že „mrzne tak silně, až zajícům vyskakují oči z důlků“. Cukurs musel mnohokrát klesat a přistávat s prskajícím strojem a nejméně jednou i na zamrzlém jezeře Strop.

Navzdory riziku začal „ten mladý ztřeštěnec z Liepāje“ vymýšlet divoké kousky. Létal s letadlem, které si sám postavil z různých dílů, a předváděl ve vzduchu sudové výkruty a strmě se nad Rigou či Liepājou řítil dolů, aby oslnil děvčata. Jeho letoun se točil jako padající list utržený větrem a potom se vrhal střemhlav k zemi jako šíp. Když Cukurs nelétal, rád se v úzkých uličkách Liepāji ukazoval se svým letadlem, jemuž odmontoval křídla. (Jeden městský zastupitel mu to nakonec zatrhl.) V tom, co dělal, byl ale velmi dobrý. Když jako mladý sloužil v Lotyšských vzdušných silách, přelétával nad místními poli a učil se bombardovat tak, že shazoval atrapy výbušnin co nejblíže k dřevěným cílům. Výsledky natáčel letecký kameraman za účelem dalšího studia. Říkalo se, že když všichni piloti svůj let dokončili, chodili starší důstojníci z perutě tajně za kameramanem a prosili ho, aby výsledky „poopravil“, protože se zdálo, že Cukursovy bomby vždycky skončily u cíle blíž než ty jejich.

Cukurs byl snílek, impulzivní, fyzicky neohrožený, obtížně zvladatelný, pilný a neuvěřitelně ambiciózní. Jako by měl pocit, že je pro něj jeho milované Lotyšsko příliš malé – on se přece narodil pro celý svět. V roce 1924 z letectva odešel; někteří lidé říkali, že kvůli problémům s očima, jiní zas, že byl k odchodu donucen po leteckém kousku, při němž podletěl most Oskara Kalpata ve městě Karosta ve výšce pouhého jednoho metru nad vodní hladinou. Přijal práci jako řidič a začal navrhovat jednomístné letadlo, které, jak doufal, bude revoluční. Neměl peníze na nové díly, a tak sháněl letecké přístroje ve sběrných surovinách a pak je renovoval, jak jen uměl. Spolu se svou mladou manželkou Mildou natíral lakem dřevěná prkna, stloukal je, lepil žebra křídel a vyráběl příslušenství. Když v okolí Rigy havaroval nějaký letec nebo soukromý pilot, Cukurs si tam hned pospíšil, odtrhl plátno z hřebíků, které je připevňovaly k trupu, a naložil je na svůj nákladní vůz. Odvážel kusy plátna domů, tam je podle potřeby stříhal a pak jím pokrýval skelet trupu letounu, jemuž říkal C3 („C“ mělo samozřejmě znamenat „Cukurs“). Po mnoha letech namáhavé práce jeho vysněné letadlo pozvolna získávalo podobu. Aby vydělal nějaké peníze, pracoval načerno na stavbách a „krvácejícíma rukama zvedal velké a ostré kusy velkých balvanů na nákladní automobil, koulel sudy s cementem a od rozbřesku do setmění nakládal vagony“. Povídalo se také, že si také občas přivydělával „ne zcela legálním způsobem“ – pašováním beden s nezákonným alkoholem.

V roce 1933 dva lotyšští piloti Nikolajs Pūliņš a R. Celms oznámili, že poletí skoro 7 600 kilometrů z Rigy do Gambie, zemičky na západoafrickém pobřeží vedle Senegalu. V národní lidové tradici Gambie figurovala od chvíle, kdy Jacob Kettler, vévoda Kuronský, jehož pozemky tvořily později součást Lotyšska, založil v sedmnáctém století v této africké zemi mladou kolonii. Vévoda a jeho poddaní se tak krátce pyšnili svou vlastní miniaturní africkou říší. Kolonie už sice dávno zanikla, protože ji převzali Britové, ale Lotyši si uchovali stopy vzpomínek na její existenci. A zatímco v zemi, ze které se později stala Namibie, vládlo Německo a Sovětský svaz si nárokoval řadu satelitních států, Lotyšsko (mrňavé a bezvýznamné Lotyšsko) bylo kdysi tak troufalé, že vyvěsilo vlajku pod rovníkem. Když proto piloti oznámili, že poletí do Gambie, vyvolalo to „mezi lidmi vzrušení a očekávání“.

Následující měsíc však přišly špatné zprávy. Letoun cestovatelů havaroval už pár dní po startu v Německu a výprava skončila.

Pak do toho vstoupil Cukurs. Třiatřicetiletý letec oznámil, že zvedne hozenou rukavici a do Gambie poletí sám – doletí k cíli ve svém letounu s otevřeným kokpitem, který si postavil z vyhozených a zachráněných součástek. Dokonce ho na počest bývalého panovníka pojmenuje Vévodkyně Kuronská. Mladý pilot spěchal, aby letadlo rychle dokončil, ale chybělo mu to nejdůležitější – motor. Pátral na venkově po nějakém, který by si mohl dovolit koupit, a nakonec objevil jeden zastaralý od firmy Renault z roku 1916, s výkonem osmdesáti koňských sil, jenž byl na prodej za zbytkovou hodnotu. Nebyl to zrovna nejmodernější pohon; tenhle model byl tak starý, že jediný druhý tohoto typu vystavovali ve francouzském muzeu letectví. Cukurs však tu starožitnost koupil, namontoval a upevnil. Byl připraven vzlétnout.

Jenže skoro všem to bylo úplně jedno. Letiště, odkud startoval, bylo téměř prázdné; jen jeho žena se synem, předseda Lotyšského leteckého svazu a jeden neznámý divák viděli, jak Vévodkyně Kuronská osmadvacátého srpna 1933 odpoledne odlétá, pilot v teplé letecké kombinéze a ochranných brýlích nabírá výšku, mává z otevřeného kokpitu postavičkám na zemi a pak obrací letadlo k jihu.

Let začal špatně. Cukurs se v mlze nad Paříží málem srazil s jiným letadlem a pak na něj u Poitiers zaútočila francouzská protiletadlová baterie; náhodou letěl nad cvičištěm dělostřelců, kteří k jeho kokpitu odpalovali výbušné střely. Jeho šikovnost a odvaha udělaly na francouzské letce takový dojem, že když přistál, oblékli ho do jedné své letecké kombinézy, odnesli ho na ramenou do nedalekého baru a tam se opili. Nad Barcelonou Cukursovi selhal jeden válec motoru a pak druhý. Letoun se řítil do moře: „Motor prskal a kašlal jako blázen, zřejmě se rozbil.“ Cukurs zahlédl vyschlé řečiště a zamířil k němu. Při dopadu se mu zablokovala kola, letadlo se převrátilo a uvěznilo Cukurse pod trupem, zatímco pod ním pomalu unikal olej, až ho postupně omámil. Nějakou dobu tam ležel, až s ním zatřásl a probudil ho nějaký voják, který ho zpod Vévodkyně Kuronské vytáhl. Když Cukurs znovu vzlétl, nad Málagou se mu zasekla vrtule a letadlo ztratilo rychlost. Cukurs plachtil mezi dvěma skalními útesy a přistál na jedné zahradě.

To však nebylo nic ve srovnání s tím, co ho čekalo v Africe. Když přelétal nad Casablankou, stříleli po něm z pušek arabští domorodci. Vítr se obrátil od oceánu a „všechno se vařilo jako hrnec čarodějnic“. Když letěl nad Saharou, ukazatel tlaku oleje klesl na nulu a motor renaultu měl co dělat, aby se mu nezadřely válce. Když Cukurs přistál v Dakaru, na poslední zastávce před cílem, britský konzul mu sdělil, že v celé Gambii není bohužel ani jediné letiště, a pokud trvá na tom, že tam poletí, skončí s největší pravděpodobností pádem do džungle, protože mu dojde palivo, a tam ho nepochybně sežerou lidojedi. Náhodou však přišel i jakýsi francouzský úředník, který Cukursovi řekl, že o existenci jednoho letiště slyšel – u gambijského hlavního města Bathurstu.

„Tak já to risknu!“ prohlásil Cukurs. Popadl vrtuli Vévodkyně, natočil motor a vzlétl. O několik hodin později pod sebou zkoumal listnatý porost a spatřil ústí řeky Gambie a vzápětí i skromnou metropoli. Třikrát ji obkroužil a hledal místo k přistání. Ale nikde nic, jen bažiny a vinoucí se přítoky, jak voda probleskovala lesem. Cukurs létal sem a tam, ale nespatřil jediné místo, kde by mohl přistát. Nakonec asi třináct kilometrů od hlavního města zahlédl přistávací plochu a s docházejícím palivem na ni Vévodkyni Kuronskou posadil.

Zpráva o Cukursově příletu uchvátila všechna velká města od Rigy až po Řím; bylo to jedno z oněch meziválečných dobrodružství, které z lidí dělalo hrdé Evropany. „Podařilo se nemožné!“ jásal předseda Lotyšského leteckého svazu. Ztřeštěnec z Liepāje umístil svou zemi na mapu světa a Lotyši byli u vytržení. Dávali peníze na nový motor, který by nahradil dezolátní renault, s nímž Vévodkyně doletěla až do Afriky. Dokonce se povídalo, že každá lotyšská matka teď považuje Cukurse za čestného syna.

Cukurs o tom všem zpočátku vůbec nevěděl. Přespával na ulicích Bathurstu, doufal, že zprávy o lidožravých levhartech, které slyšel, jsou neopodstatněné a pociťoval první vysilující příznaky malárie. Ale nesmírně si to všechno užíval. Všude, kam přišel, se choval tak bezstarostně, že ho novináři i vládní činitelé zahrnovali obdivem. Když později přistál v Japonsku, dočkal se „obrovského potlesku“ a všechny okouzlil. „Proč jsem tam letěl?“ opáčil na dotaz reportéra. „Žádný hlubokomyslný důvod jsem neměl. Láká mě tajemství Východu, a tak chci procestovat cizí kraje, které jsem chtěl navštívit už dávno.“ Na jiné cestě, kdy se chystal na lov tygra, se ho jeden dopisovatel zeptal, jestli si nemyslí, že je to nebezpečný sport. „Ten tygr mě samozřejmě může sežrat,“ odpověděl Cukurs, „a já mu přeji dobrou chuť.“

Britové, kteří Gambii ovládali, se z příletu okouzlujícího vetřelce nijak zvlášť neradovali. Možná je odpuzoval Cukursův neobvyklý zvyk jednat s domorodci jako s lidskými bytostmi. Přestože mu všichni říkali, že jestli opustí větší města, zabijí ho lovci lebek, letec dál jednal s místními lidmi s respektem. „Získávám si přízeň černochů,“ napsal, „protože jsem nejspíš první Evropan, který s nimi zachází jako rovný s rovným a oslovuje je,pane‘, místo aby na ně hvízdal.“ Toto cítění nacházelo vřelou odezvu u dvou milionů Lotyšů, jimž zemi značně poničily války a postupně ji okupovalo Německo a Rusko, než v roce 1918 získala nezávislost. Lotyši věděli, co znamená kolonizace pomocí hrůzovlády.

Cukurs letěl zpět do Lotyšska a cestou přestál tajfuny, malárii i neustálé žvatlání dvou trpasličích opiček jménem Gao a Timbuktu, které mu darovali francouzští letci a on je měl u sebe v kokpitu. Cestou z nehostinné přistávací plochy známé jako Bidon V do alžírského města Reggane překonal rychlostní rekord. Nad Severní Afrikou házely letounem sem a tam ledové poryvy větru a on se musel kousat do prstů na pravé ruce, aby je uchránil před omrznutím. Vletěl také do hustého mraku pouštního písku nad Saharou a později i do silných sněhových bouří. „Vrcholky hor jsou tak zasněžené, že z domů není vidět víc než střechy,“ zapsal si svým typickým evokativním stylem. Jak letoun mířil na sever, z motoru stále rychleji a znepokojivěji vytékal olej. Než se mu podařilo přistát u jednoho vojenského stanoviště, zažil ještě jednu písečnou bouři a několik tornád, z nichž jedno mu natrhlo plátěná křídla. I na zemi hrozilo, že vichřice letoun roztrhne. Zatímco se Vévodkyně na kolech zmítala a kroutila, Cukurs vyskočil z kokpitu, ucpal výfuk hadry a pak zalehl vlastním tělem záď trupu, aby vichr nerozerval letadlo na kusy. Byl celý pomlácený a vyčerpaný a ústa i brýle měl plné písku.

Devět měsíců poté, co odletěl z Lotyšska, spatřil letec přistávací plochu v Liepāji, kde jásaly a mávaly mu tisíce lidí a na ranvej ho naváděly tři hučící vatry. Když Vévodkyně dosedla, rozradostněný dav ho vytáhl z kokpitu a nosil ho na ramenou po letišti. Ministr války ve státním rozhlase oznámil, že Cukurs byl povýšen do hodnosti kapitána za to, že „šíří jméno Lotyšska široko daleko“. Vláda mu darovala pozemek ve farnosti Bukaiši, stal se laureátem americké Harmonovy ceny, kterou každý rok získal nějaký významný letec, a obdržel Medaile za zásluhy Santose Dumonta, jenž se uděloval nejlepším letcům světa.

Herberts Cukurs se díky své neukojitelné žízni po slávě proslavil po celé zemi.

Cukurs byl dynamický řečník, a když líčil onoho večera v roce 1939 svá dobrodružství, muži a ženy v davu seděli, a ani nedutali. Navzdory dramatické cestě do Gambie a zpět však měl zlatý hřeb večera teprve přijít. V tomto roce totiž letec podnikl cestu i na Blízký východ. Plátno za ním se rozsvítilo a ožívaly na něm černobílé fotografie z pouště.

Vyprávění o letu se odehrávalo na pozadí temných mraků od západu. Zprávy z Berlína byly čím dál bezútěšnější. Před šesti lety byl kancléřem jmenován Adolf Hitler a byly zakázány všechny politické strany kromě národněsocialistické. A před čtyřmi roky vstoupily v platnost norimberské zákony, včetně Zákona na ochranu německé krve a německé cti, který zakazoval manželství a sexuální styk mezi Židy a nežidy. I když ještě nezačalo systematické zabíjení, gestapo už Židy zatýkalo a vraždilo a wehrmacht před třemi měsíci překročil hranice Polska. V tak vypjaté atmosféře působila Palestina jako výstřední destinace.

Letec vyprávěl přítomným o svých přípravách na cestu. Vzal si s sebou lék proti tyfu, hadímu kousnutí a bakterii E. coli a sušené kousky žitného chleba, „aby nezapomněl na pole své drahé domoviny“. Do kokpitu nacpal i velkou pušku Mauser, aby měl čím odrazit bandity, a fotoaparát Leica, aby mohl vyfotografovat to, co teď za sebou ukazoval. Jeho let byl dlouhý pět tisíc kilometrů a chtěl ho absolvovat po částech. Měl být první v letounu, jejž si někdo postavil svépomocí. Cesta byla nebezpečná jako všechno, co Cukurs do té doby podnikal, a když ji zahájil, panovalo špatné počasí. „Nikdy jsem nezažil takový chaos neustále burácejících hromů, divoké melodie hučícího deště a kvílení a hukotu vichru,“ zapsal si. Nad Berlínem ho málem srazil dopravní letoun, a když se později podíval do nitra kokpitu, spatřil, jak na podlaze probublává a rozlévá se černý olej. Jednou ráno se nečekaně roztočila vrtule při nahazování motoru a rozsekla mu pravou ruku až na kost.

Po mnoha nebezpečně blízkých setkáních a problémech doletěl do Palestiny, kterou posluchačům vylíčil v úchvatných detailech. Tohoto Lotyše, jenž tuto zemi a její lid popisoval, poslouchal i Joel Weinberg, pilný židovský mladík, z něhož se později stal odborník na biblickou historii. „Vzpomínám si, že Cukurs mluvil o tom, co dělají sionisté, s obdivem, úžasem, či dokonce nadšením,“ řekl. Posluchači se na sedadlech předkláněli, aby lépe viděli fotografie. Tady je Tel Aviv! A rodiště Ježíše! Cukurs však také uhnul z turistické trasy a navštívil citrusové háje Petach Tikvy, „matky mošavů“, tedy osad, která byla založena koncem devatenáctého století s finančním přispěním barona Edmonda de Rothschilda. Navštívil také Rišon le-Cijon v pobřežní nížině, kde byl většinou jen písek a otvory od škorpionů, když tam v roce 1882 přišlo prvních deset ukrajinských Židů, kteří koupili půdu od místních Arabů, vykopali studnu a vytvořili si znak. Jejich motto, „našli jsme vodu“, byl citát z První knihy Mojžíšovy. Dnes se město pyšní pomerančovníky, vinařstvím a třemi tisíci průkopníky.

Letec domluvil a plátno za ním zhaslo. Z potemnělého balkonu se valily vlny potlesku; přednáška publikum nadchla.

Cukurs měl toho roku v Rize i další akce; přednášky ho částečně živily. Toho večera bylo možná jeho hlavní motivací jen vymáčknout něco latů, lotyšské měny, z rižských Židů, kteří neustále snili o Svaté zemi a vždycky je rozrušilo, když jim ji nějací gójové líčili jen trochu kladně. Ale Cukursova cesta do Jeruzaléma a jeho osobní přítomnost v hrdém Židovském klubu v zimě 1939 naznačovala, že je novým typem Evropana alespoň částečně prostého starodávné nenávisti. Zprávy z Berlína byly nepochybně chmurné, ale muži a ženy, kteří po přednášce vycházeli ze dveří, se utěšovali tím, že tento národní hrdina si udělal čas na to, aby se s nimi veřejně setkal. „Učil jsem se tehdy ve škole hebrejsky,“ řekl Joel Weinberg, „a Cukursovo vyprávění probudilo mou představivost.“

Když se Weinberg druhý den ráno probudil, uháněl do náboženské školy, aby o letci vyprávěl kamarádům.

Kapitola druhá

Zelma

Dvacetiletá Zelma Šepšelovičová nejspíš toho večera v Židovském klubu nebyla. V roce 1940 byla dost chudá, studovala na vysoké škole a bydlela v maličkém pokojíčku v Rize. Aby zaplatila školné, pletla rukavice pro dámy z místních bohatých rodin nebo občas přijala nějakou práci v továrně. Zelminým snem, o němž, jak se domnívala, nemohla říct rodičům ani spolužákům, bylo, že dokončí studia a odjede do Palestiny, kde bude moci žít mezi jinými Židy. Zelma však o Cukursově přednášce nejspíš slyšela od přátel ve městě, kteří k ní často chodili a pak si dlouze povídali o svých zálibách – umění, seriózních knihách a velkém světě mimo Rigu.

Zelma vyrostla v zámožné německy mluvící rodině v malém lotyšském městečku Kuldīga; tedy „zámožné“, jen dokud nepřišla hospodářská krize. Ještě před dvěma lety chodila Zelma v Rize dva roky do anglické školy, aby se naučila cizí jazyky, když složila speciální zkoušku, kterou museli podstoupit všichni židovští studenti. Byla chytrá, sveřepě přímočará a krásná. Její husté kaštanové vlasy („lví hříva“, jak říkali její kamarádi) rámovaly tvář, díky níž vypadala jako židovská Rita Hayworthová, ale v očích měla jakousi panovačnost a její zešikmené obočí naznačovalo výbušnou povahu.

Riga, jak ji po příjezdu z venkova poznala, byla malé hlavní město země, která se dala projet od severu na jih za pouhých pár hodin, ale měla své kouzlo. V zimě tu farmáři tahali po zamrzlé řece Daugavě sáně s kukuřicí a bramborami, které pak prodávali ve Starém Městě, a v létě prchali na ostrovy uprostřed řeky milenci, vyhřívali se tam na horkém slunci a líbali se pod lipami. V ulicích se venkované proplétali s vozíky mezi ženami v šatech z francouzských salonů a malí chlapci dotírali na výpravčí vlaků na hlavním nádraží, aby jim dali do sbírky útržky jízdenek do Vídně či Istanbulu. Někteří lidé říkali tomuto městu s tři sta padesáti tisíci obyvateli „malá Paříž“, ale stejně nazývali Maďaři Budapešť; většina malých evropských měst se považovala za trochu kosmopolitnější, než ve skutečnosti byla. Riga však měla rozvinutou kulturu, z velké části židovskou, a z tamější konzervatoře vycházel jeden hudební talent za druhým stejně jako ze slavnějších škol. Význačný houslista Isaac Stern jednou řekl, že když jste potkali ruského houslistu, bylo jedno, kde se narodil, protože všichni prošli Rigou.

Zelma dlouho snila o tom, jaké to bude, až bude studovat na univerzitě, vysedávat v kavárně v ulici Artilērijas a smysluplně konverzovat o životě a umění s profesory, kteří na rozdíl od jejích kamarádů navštívili i jiné země. Její první měsíce v Rize však byly dost osamělé. S lotyšskými spolužáky se dalo mluvit jen s obtížemi, protože cítila, že nemají rádi Židy. Zelmě nikdo nemusel říkat, že je v Rize stejně jako v celém Lotyšsku antisemitismus – zažila ho už nejednou. „Největší kompliment, který jsem slyšela, byl , ,ty nejsi jako ty zatracené Židovky, ale jako jedna z nás‘,“ vyprávěla později. Jeden židovský chlapec stejně starý jako Zelma měl na čele jizvu od toho, jak ho praštil kamenem rozzlobený malý Lotyš, protože „má nos jako zahnutý zobák“. Jiného zase nařkli, že podvádí při hře: „Přišel jsem domů a měl jsem pocit, tedy dodnes ho mám, takový hrozný pocit z toho, že mě obvinili z něčeho, co jsem neudělal, a ještě k tomu mě nazvali špinavým Židem.“ Jistý židovský hoch se jednou ve třídě otočil a spatřil, jak jeho spolužák vyrábí z kusu látky prasečí ucho; jiný chlapec pak ukázal na něj a provokoval ho s ním.

Židům se neoficiálně říkalo „černý nádor“. Jediný židovský policista ve městě představoval takovou atrakci, že se k němu na chodníku sbíhali lidé, aby si ho prohlédli. Ale bil někdo na ulicích rabíny či znesvěcoval synagogy? Ne, nic takového. Když byl však člověk Žid a chtěl práci v továrně s lotyšským majitelem, raději si to rozmyslel. Mezi Židy a Lotyši panovala často mrazivá atmosféra a mlčení místo kýžené vřelosti.

Jen menšina Židů si však myslela, že předsudky jsou stejně hluboko zakořeněné jako v Berlíně nebo Varšavě. Zmínky o Židech v lotyšských lidových písních byly většinou příjemně neutrální, či dokonce něžné. V Rize vyšla jen část ruských Protokolů siónských mudrců, smyšleného antisemitského pamfletu, který údajně odhaloval židovské plány na ovládnutí světa. Jeden historik napsal o zemi, jež se stala Lotyšskem, toto: „Ze všech končin na západě ruské říše... byly Kuronsko a Livonsko téměř jediné, kde nedocházelo k pogromům.“ Židé, kteří byli ve třicátých letech pronásledováni v Německu, Polsku a Litvě, dokonce do Lotyšska utíkali jako do známého útočiště. Ze zpětného pohledu je snadné se nad takovými přednostmi ušklíbat, ale nic horšího se tam nedělo. „Netuším, co lidé doopravdy cítili,“ řekl jeden mladý Žid o Lotyších.

Lotyši vlastně mohli říct totéž o svých židovských sousedech. Mnoho židovských rodin mělo pocit, že patří k německé či ruské kultuře, a ne k lotyšské. „Vše, co pocházelo z Německa, bylo stoprocentně skvělé,“ vzpomínala jedna mladá žena. Co to vůbec znamenalo patřit k lotyšské kultuře? Jaké slavné básníky nebo skladatele dala země světu, jaké epické básně, jaké konkurenty Puškina či Rilkeho? I v otázce jazyka, jednoho z nejdůležitějších poznávacích znaků života a postavení v Rize, byla lotyština v židovských rodinách často terčem posměchu jako zpotvořená ruština, přestože je stejně starobylá jako kterýkoli jiný slovanský, germánský nebo románský jazyk. Slušné židovské dítě v německy hovořící rodině se dřív naučilo říkat danke a  Fräulein než tytéž výrazy v lotyštině a mnozí Židé se neobtěžovali naučit tento jazyk vůbec. Jedna Židovka si vzpomněla, že jí jako malé holčičce řekli, že je to „jazyk, jímž se mluví na psa a služku“.

Židé do Lotyšské republiky a jejích nadějí nesmírně investovali. Zřizovali podniky, stávali se lékaři a inženýry, zakládali nejvýznamnější dovozní a vývozní společnosti ve městě a většina se snažila být dobrými občany. Svou zemi milovali a chtěli, aby je přijímaly instituce, které jim byly nejbližší. Pociťovali však stejně nadšené pouto k rodné kultuře jako berlínští Židé? To zase ne.

Zelminy zkušenosti byly dost výjimečné. Setkala se s posměchem Lotyšů, což bylo dost běžné, ale poznala i hlubokou lásku. Její chůva Ieva sloužila u Šepšelovičových od Zelmina narození a rodina s ní zacházela jako s oblíbenou tetou. Když za hospodářské krize rodina přišla o své dva obchody s lahůdkami a neměla „ani vindru“, Ieva odmítla odejít a trpěla s ostatními. Když byly Zelmě dva až tři roky, Ieva ji brala na procházky a sousedé žertovali, že děvčátko je ve skutečnosti její dítě, a ne Šepšelovičových. Lotyšská stará panna a svéhlavá židovská holčička spolu dokonce chodily do kostela. „Milovala mě jako vlastní,“ vzpomínala Zelma.

Když Zelma začala v roce 1938 studovat na univerzitě, byl prezidentem Lotyšska autoritářský Kārlis Ulmanis, jenž jako předseda vlády provedl o čtyři roky dříve nekrvavý puč. Postavil mimo zákon všechny politické strany, včetně antisemitské organizace Pērkonkrusts (Hromový kříž), a ujal se role přísného, ale dobrotivého otce národa. Jedním ze svých prvních dekretů zakázal noviny a vysílání ze světa, takže mnoho Lotyšů nemělo ani tušení o vzestupu Hitlera. Podle hesla, „lotyšské slunce svítí rovnou měrou na všechny“, byli chráněni Židé i další menšiny, třebaže Ulmanis razil hospodářský nacionalismus typu „Lotyšsko Lotyšům“.

V létě 1940 se však poněkud ospalé město, jež se stalo Zelminým domovem, téměř přes noc změnilo. Lotyšsko bylo začleněno do Sovětského svazu v rámci tajného Stalinova a Hitlerova paktu Molotov-Ribbentrop (známého rovněž jako Německo-ruský pakt o neútočení), který v roce 1939 daroval Sovětskému svazu tři pobaltské země. Ulmanis musel odstoupit a národ se ocitl pod nadvládou Kremlu. V červnu následujícího roku už Zelma sledovala kolony mladých a růžolících vojáků, jak po tisících pochodují do hlavního města. Začala sovětská okupace.

Když se Zelma jednou pozdě večer vracela do svého bytu, spatřila, jak se k ní ve tmě blíží nějaké bílé postavy; vysoké bytosti podobné duchům, které nedokázala určit. Zastavila se a postavy se přiblížily. Po chvilce jí došlo, že tyto přízraky, jež k ní jako by pluly, jsou Rusky, které právě přijely, manželky důstojníků a dalších vojáků oblečené do vlajících nočních košil a dlouhých rukavic z místních obchodů, jež právě vyrabovali jejich manželé. Tyto nevzdělané ženy neměly ani tušení, že si spletly prádlo s luxusními plesovými šaty, a teď se promenádovaly po městě a ukazovaly, jak jsou vystrojené. Několik jich také mělo na obou zápěstích dvoje či troje ukradené hodinky. Některým Lotyšům, kteří šli kolem, to přišlo k smíchu – tihle ruští venkované jsou tak neotesaní! Zelmu však toto divadlo deprimovalo. „Byl to strašný pohled,“ prohlásila.

Měly však přijít mnohem horší věci. Lotyšské peníze ztratily přes noc hodnotu. Holičství, divadla, obchody a farmy byly znárodněny a jejich majitelé často nedostali žádné odškodné. Noví sovětští komisaři konfiskovali i soukromé úspory, a odsuzovali tak střední třídu k chudobě. Donedávna prosperující obchodníci začali brzy v ulicích prodávat vybavení svých domácností. Sovětští vojáci opilí vodkou vtrhávali do obchodů a kradli z vitrín hodinky a z polic alkohol. Na fasádách budov v centru města visely obrovské portréty členů politbyra, nové vládní instituce. Ta zakázala i knihy, včetně Jihu proti Severu, kterou před okupací četl snad každý. Nahradily je Leninovy a Stalinovy spisy. Vyprázdnily se celé knihovny a jejich obsah šel do stoupy. Tisíce významných lidí uprostřed noci zmizelo; odvezli je do nitra Sovětského svazu, kde hladověli nebo otročili v pracovních táborech gulagu. Když bolševici nemilosrdně zlikvidovali všechny, kdo mohli potenciálně ohrozit jejich vládu, Lotyšsko mělo o dvě procenta obyvatel méně – zmizeli kněží, intelektuálové, generálové i magnáti. Sověti uhasili nejjasnější světla země.

Lotyši byli stále chudší a traumatizovanější a plní nepopsatelného hněvu. „Tak jako jsme si idealizovali Lotyšsko,“ napsal jeden místní spisovatel, „a připisovali jsme mu doslova posvátné vlastnosti, stejně intenzivně a hluboce jsme tupili jeho protiklad – všechno bolševické. Vše ruské či komunistické představovalo pravý opak a ztělesnění zla, krutosti a hnusu.“ Když Zelma chodila na přednášky, viděla na tvářích kolemjdoucích podezíravost a zoufalství. Její britští profesoři plánovali útěk; „z téhle zatracené země uprchneme“, pošeptal Zelmě jeden z nich. Její kamarádi přemýšleli, jestli nejsou na seznamu vyhoštěnců na Sibiř. „Lidé byli vyděšení,“ vyprávěla. „Co ještě bude v budoucnu zakázáno? Koho pošlou do vyhnanství?“ Lotyši začali onomu roku říkat baigais gads, rok hrůzy.

Aby Zelma té pochmurné atmosféře unikla, zajela jednou o víkendu domů do Kuldīgy. Tam dostala pozvání na „ples“, což byla ve skutečnosti venkovní tancovačka kousek od Šepšelovičových. Zelmě se nechtělo, ale aby udělala radost matce, souhlasila, že se tam nechá doprovodit synem sousedky, židovským mladíkem jménem Orele. Šli po venkovských cestách, dokud nezaslechli housle a dupot, které je dovedly až na večírek.

Zrovna spolu tancovali, když se mezi páry objevila nějaká postava. „Najednou k nám přistoupil vysoký pán v ruské důstojnické uniformě a zeptal se Oreleho, zda by si se mnou mohl zatančit,“ vzpomínala Zelma. Lekla se – místní lidé ruské oficíry démonizovali. „Nechtěla jsem, ale Orele řekl, že je to v pořádku.“ Zelma uchopila mužovu ruku a pustili se do tance. Brzy jí došlo, že její partner vůbec není Rus, ale Lotyš, který právě absolvoval vojenskou školu.

„Bydlíte v Kuldīze?“ zeptal se jí hlasitě, aby přehlušil kapelu.

„Ne, bydlím v Rize,“ odpověděla Zelma.

„V které ulici?“

Zelma si pomyslela, že na to jde zostra. Řekla mu svou adresu (ulice Stabu šest), ale ne číslo bytu ani své příjmení. Kapela dohrála skladbu. Brzy nato přišel Lotyš znovu a požádal ji o další tanec. Zelma však odmítla. „A smím vás aspoň doprovodit domů?“ zeptal se muž. Zelma souhlasila, ale jen když s nimi půjde i Orele.

Bylo to zvláštní setkání. Až na výjimky si spolu Židé a Lotyši nezačínali, a dokonce i Zelma, židovská výjimka s lotyšskými kamarády, kterou lidé kdysi považovali za lotyšské dítě, očekávala, že stráví život se slušným židovským chlapcem. Měla přítele, Maxe Schwartze, kterého začínala mít hodně ráda. „Měli jsme se brát,“ řekla později.

Zelma, Orele a cizí Lotyš kráčeli po venkovských cestách domů, kde bydlela. Brzy potom nasedla na vlak a odjela zpět do Rigy. Nečekala, že by toho muže v sovětské uniformě ještě někdy spatřila.

Kapitola třetí

První noc

Na stanicích BBC a Rádio Moskva, které někteří Lotyši po večerech poslouchali, dominovaly na jaře 1941 zprávy o Hitlerových vítězstvích. Za bolestné a ponižující sovětské okupace začalo mnoho místních lidí, a dokonce i někteří Židé, považovat Führera za potenciálního osvoboditele. Toho jara však názor Židů každý večer nahlodaly zprávy o nových antisemitských zvěrstvech, k nimž docházelo třeba v Berlíně nebo Düsseldorfu. Do Rigy přicházeli židovští uprchlíci a vyprávěli svoje příběhy. Jedna mladá žena vzpomínala na setkání s jistým německým židovským běžencem: „Seznámil se s mým otcem a zeptal se ho: ,Máte nějaké peníze?‘ Můj otec opáčil: ,A na co?‘ A ten muž povídá: ,Abyste s celou rodinou odjel do Země izraelské, do Spojených států nebo kamkoli. Hlavně z Lotyšska utečte, protože sem přijde Hitler a zabije vás.‘“ Otec mu řekl, že je to směšné.

Ti, kdo tomu nevěřili, argumentovali Hnědou knihou, protinacistickým dílem, jež napsal ruský špion Otto Katz. Vyšlo v Paříži v roce 1933 a pak se velmi rozšířilo. Uprchlíci z Vídně a západních zemí je přivezli do Rigy a půjčovali je stejně jako americké filmové časopisy nebo operní programy. Kniha přinášela svědectví o tom, jak Němci vyholují Židům na hlavách hákové kříže, pálí knihy na německých ulicích a pronásledují, bijí a střílí Židy takzvaně „na útěku“. Samé hrůzostrašné věci. Děti v malých lotyšských městech v knize listovaly, aby si prohlédly černobílé fotografie. „Naskakovala nám z toho husí kůže,“ vzpomínalo později jedno z nich.

Onoho jara a léta nemluvila celá Riga o ničem jiném než o Hitlerovi; v Židovském klubu neminula hodina, aby člověk neslyšel nějakou novou teorii o tom, co bude, jestli do města přijdou Hitlerovy úderné oddíly. Možná na nás Hitler bude přísný, zněl jeden názor. Možná ztratíme nějaká občanská práva, ale nic víc. Anebo: nebojte se, pan Roosevelt nám pomůže. Zelmin otec trávil dlouhé hodiny poslechem BBC a přišel s vlastním názorem na to, co se stane, až přijde wehrmacht. „V nejhorším případě,“ řekl Zelmě, „nás přinutí pro ně pracovat.“

Nedokázal uvěřit, že by Německo, které zrodilo Beethovena a Schillera, mohlo dělat věci, z nichž bylo obviňováno. „To si mysleli i všichni ostatní německy hovořící Židé“.

Abram Šapiro byl tehdy v létě teenager a blázen do muziky. Bylo mu šestnáct, ale vypadal na dvanáct a hrál na housle, jako by mu bylo pětatřicet. Jeho otec pracoval v oddělení pro styk s veřejností v jedné velké textilní fabrice a vydělával dost, aby Abramovi a jeho sestře Selmě dopřál pohodlný život. V zimě chodili bruslit a lyžovat a v létě jezdila celá rodina na pláž a hrála na zlatém písku volejbal. Jejich lotyšští sousedé v domě v ulici Zaubes 4-4 se k nim chovali přátelsky a Abram si hrál s jejich syny na kovboje a indiány. V Šapirovic bytě byli neustále příbuzní, kteří mu říkal „Pimpelchen“ podle pupínků na tváři (v jidiš „pimpl“). Naplňovali místnosti hudbou: Abram hrál na housle, jeho matka na piano a strýcové bujaře zpívali. „Byl to krásný život,“ vzpomínal později Abram.

Abram věděl o hrozných věcech, které se odehrávaly v Německu, ale nijak zvlášť ho neznepokojovaly. Hitler byl jen škodlivý hmyz, který bzučí daleko, a lidé přece musí žít dál. Ne ale že by se válka života Šapirových nedotýkala – stejně jako mnozí jiní Židé nechávali Abramovi rodiče ve svém bytě bydlet uprchlíky. Tito vyhnanci měli sklon hovořit o budoucnosti chmurně, ale Abram jim nevěnoval velkou pozornost. „Ani mě nenapadlo, že by mohla být válka a nacisté by přišli do Lotyšska,“ řekl později. „To se děje tam, ale ne nám tady.“ Čas od času se rozezněly sirény, které varovaly před náletem, a Abram a ostatní obyvatelé domu se naučili sbíhat do krytu v suterénu. Tam jeho rodina klábosila, a pokud si s sebou vzala i housle, hrála, dokud neuplynula hodina či dvě a všichni se zase mohli vrátit do bytu. Některé děti, s nimiž Abram v suterénu mluvil, byly dokonce nadšené z představy, že by Němci mohli přijít. „Nebudu už muset chodit do školy,“ zněla první myšlenka, která napadla jednoho židovského studenta.

Rižští Židé měli podobné vzpomínky jako Angličané v týdnech a měsících před první světovou válkou – zahradní večírky, plesy; jak napsal básník Philip Larkin, „už nikdy nepanovala taková nevinnost“. Ještě o mnoho let později nedokázal své chování pochopit jeden Žid z Rigy: „Fascinuje mě, jak neuvěřitelně bezstarostně jsme tenkrát žili. Nic s námi nehnulo. Byli jsme přesvědčeni, že jsme od celého toho dění daleko.“ Byl však tehdy ještě chlapec a mnoho starších Židů samozřejmě v noci trápila úzkost z toho, co s nimi a jejich nejdražšími bude, jestli Hitlerovi vojáci přijdou. Přesto se v žádné z oněch debat, zvěstí a protichůdných historek skoro nikdy nevyskytla zmínka o tom nejdůležitějším – jestli nastane katastrofa, co udělají „naši“ Lotyši?

Když Hitler dvaadvacátého června 1941 zaútočil na Sovětský svaz, každá židovská rodina v Lotyšsku se musela rozhodnout, zda zůstane, nebo odejde. Někteří lidé pospíchali na nádraží a odjížděli do Moskvy nebo volali známým, které si pro případ podobné nouze pěstovali. Jiní to považovali za šílenství, které brzy přejde. V městě Jelgava se ředitel židovské banky jménem Jakobson postavil doprostřed tržiště a zvedl ruce, aby zabránil v odjezdu židovským rodinám na žebřiňácích tažených koňmi, které uháněly ulicemi směrem na východ. Hlasitě na ně volal, ať se uklidní a vrátí se domů – a mnozí ho poslechli. V Liepāji jednoho váženého lékaře jménem Arkadi Schwab, jenž odmítl věřit historkám o německých zločinech, přizvali jeho lotyšští kolegové do výboru, který měl uvítat wehrmacht, jakmile dorazí, a on souhlasil.

V Rize poslali Rusové vůz pro předního epidemiologa země v naději, že ho přimějí k odjezdu ze země dřív, než do ní wehrmacht vpochoduje. Tento židovský lékař však považoval za amorální opustit pacienty, a tak řekl řidiči, že zůstane. Jedna židovská rodina dorazila na rižské nádraží, kde se do vagonů cpaly hordy křičících lidí. Nechala doma manželčinu matku, která kvůli artritidě sotva chodila. Když se do vlaku valili cestující s kufry a jídlem na cestu, žena se otočila k manželovi a řekla: „Moje matka.“ Podíval se na ni a odpověděl. „Dobrá, jdeme domů. Ale víš, co náš může potkat – koncentrační tábory, znásilňování a podobně.“ A tak se vrátili a čekali na Němce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrt řezníka z Rigy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.