David Grossman

Život si se mnou zahrává

O D E O N

Přeložila Lenka Bukovská

MORE THAN I LOVE MY LIFE

Copyright © David Grossman, 2019

Translation © Lenka Bukovská, 2022

ISBN 978-80-207-2098-6

Rafaelovi bylo patnáct, když mu umřela máma a vysvobodila ho ze svého utrpení. Pršelo a kapky deště dopadaly na kibucníky, tísnící se pod deštníky na malém hřbitově. Tuvja, Rafaelův táta, hořce plakal. Celá léta o svou ženu oddaně pečoval a teď najednou vypadal ztracený a osiřelý. Rafael, v krátkých kalhotách, stál stranou od ostatních a hlavu i oči schovával pod kapucí teplákové bundy, aby nebylo vidět, že nepláče. Teď, když umřela, vidí máma všechno, co jsem si o ní kdy myslel, běželo mu hlavou.

To bylo v zimě 1962. Rok nato se jeho táta seznámil s Verou Novakovou, přistěhovalkyní z Jugoslávie, a začal s ní žít. Vera do Izraele přišla se svou jedinou dcerou Ninou, vysokou, světlovlasou sedmnáctiletou dívkou s bledým a velmi krásným protáhlým obličejem, který postrádal jakýkoli výraz.

Kluci z Rafaelovy třídy Nině přezdívali Sfinga. Plížili se za ní a napodobovali ji – paže ovinuté při chůzi kolem těla, prázdný pohled. Pak se stalo, že Nina dva z nich načapala a oběma zmalovala ksicht. Takový výprask v kibucu ještě nikdo neviděl. Bylo k neuvěření, kolik se v těch útlých pažích a nohou skrývalo síly a zuřivosti. Začalo se o ní leccos povídat. Říkalo se, že když byla její máma v gulagu jako politická vězeňkyně, zůstala Nina na ulici. A slova „na ulici“ vždycky doprovázel významný pohled. Prý se v Bělehradě přidala k partě „vlčích dětí“, co unášely malá děcka, aby za ně mohly požadovat výkupné. Tohle se povídalo. Ale lidi toho namluví.

Historka o rvačce ani cokoli dalšího, co se odehrálo nebo proslýchalo, nedokázalo proniknout mlhou, ve které Rafael po smrti matky žil. Celé měsíce sám sebe umrtvoval. Dvakrát denně, ráno a večer, polykal silný prášek na spaní z matčiny skříňky na léky. Když Ninu v kibucu tu a tam potkal, nevěnoval jí pozornost.

Ale jednou večer, zhruba půl roku po matčině smrti, to vzal do tělocvičny zkratkou přes avokádový háj a najednou šla Nina proti němu. Kráčela se sklopenou hlavou, paže ovinuté kolem těla, jako by všude kolem panoval chlad. Rafael se náhle zastavil a zpozorněl, aniž věděl proč. Nina byla ponořená do sebe a nevšimla si ho. Upoutal ho způsob, jak se pohybovala. To ho zaujalo jako první – klidný, úsporný pohyb. Vysoké jasné čelo, jednoduché, lehké modré šaty, jejichž sukně jí povlávala kolem lýtek.

Výraz jeho tváře, když to vyprávěl –

Teprve když k němu přišla blíž, zjistil Rafael, že pláče, že tiše, přidušeně vzlyká, to už si ho všimla taky, zastavila se a naježila. Jejich pohledy se na pár vteřin propletly a dalo by se s lítostí konstatovat, že propletené zůstaly už navždycky. „Nebe, země, stromy,“ řekl mi Rafael, „nevím… měl jsem pocit, jako by příroda omdlela.“

Nina se vzpamatovala jako první. Zlostně si odfrkla a pospíchala pryč. Stihl ještě zahlédnout, jak jí z obličeje v mžiku zase zmizel výraz, jako by se z něj odloupl, a v Rafaelovi se něco vzedmulo. Natáhl za ní ruku –

Živě ho vidím, jak tam stojí s tou nataženou rukou.

A přesně takhle stát zůstal, dalších pětačtyřicet let – s rukou nataženou před sebe.

Ale tehdy v sadu, bez přemýšlení a dřív, než by mohl začít váhat a hledat si výmluvy, sebou trhl a rozběhl se za ní říct jí, co mu došlo, jakmile ji uviděl. Všechno se v něm probudilo k životu, vyprávěl mi. Chtěla jsem, aby to vysvětlil. Zamumlal něco nesouvislého o tom, jak v něm na celé roky během máminy nemoci a po její smrti všechno usnulo. A teď mu najednou všechno připadalo neodkladné, osudové, a nepochyboval o tom, že jí to bude připadat taky tak.

Nina za sebou zaslechla kroky, zastavila se, otočila se a pomalu, důkladně si ho změřila. „Co je?“ vyštěkla na něj. Polekal se, zaskočený její krásou a možná i hrubostí – ale hlavně, obávám se, právě tou směsicí krásy a hrubosti. Vydrželo mu to dodnes, slabost pro ženy, které v sobě mají špetku – špetičku – mužské agresivity nebo i neotesanosti, jako takové koření, Rafael, Rafi –

Nina si dala ruce v bok, v tu chvíli se prodrala na povrch drsná holka, která vyrostla na ulici, divoké zvíře. Nosní dírky se jí rozšířily, větřila, nasávala jeho pach, Rafael viděl, jak jí na krku pulsuje tenká modrá žilka, a najednou cítil, jak ho pálí rty, tak mi to vyprávěl, měl je vyprahlé a rozpraskané.

„Fajn, všem je to jasný,“ pomyslela jsem si, „nemusíš zabíhat do podrobností.“

Na tvářích se jí ještě leskly slzy, ale oči měla chladné, skoro hadí. „Běž domů, chlapečku,“ řekla a on zavrtěl hlavou, že ne, naklonila se k němu, až se ho skoro dotkla čelem, zase se odtáhla, znovu se přiblížila, jako by hledala jeden určitý bod, zavřel oči, a vtom do něj vrazila hlavou s takovou silou, že odletěl dozadu a přistál v dolíku u kmene avokáda.

„Odrůda Ettinger,“ neodpustil si upřesnění, abych snad nedejbože nezapomněla, že v téhle scéně má každý detail svůj význam, protože právě z takových detailů se utvářejí mytologie.

Ležel v dolíku celý zkoprnělý, mnul si bouli, která mu začínala růst na čele, a když vstal, točila se mu hlava. Od matčiny smrti se Rafael nikoho nedotkl a nikdo se nedotkl jeho, když nepočítal rvačky. Ale tady šlo o něco jiného, cítil, že to udělala, aby se mu v hlavě konečně rozsvítilo, aby ho zbavila trápení. Osleplý bolestí na ni chtěl zavolat to, co mu došlo, jakmile ji uviděl, jenže místo toho se mu z pusy vydrala jalová, pokleslá slova, která ho samotného zaskočila. „Jako když se kluk předvádí před partou,“ vyprávěl mi. „,Chci tě opíchat‘ nebo tak něco“ – bylo to na hony vzdálené jeho ryzí a průzračné myšlence, „ale na pár vteřin jsem jí z tváře dokázal vyčíst, že i přes tu vulgaritu pochopila, co jsem chtěl říct.“

A možná to tak doopravdy bylo, co já vím. Proč jí nepřipsat pár bodů k dobru a neuvěřit, že holka, která se narodila v Jugoslávii a – jak se později ukázalo – pár let skutečně prožila opuštěná, bez táty a mámy, dokázala navzdory téhle výchozí pozici, nebo možná právě díky ní, v jednom milosrdném okamžiku pochopit uzavřeného a osamělého izraelského kluka z kibucu (tak si ho coby šestnáctiletého představuju), nahlédnout do jeho nitra plného tajností, spletitých úvah a velkých gest, o kterých nikdo na světě nevěděl. Smutného a zachmuřeného kluka, krásného až k pláči.

Rafaela, mého tátu.

Je jeden slavný film, název si teď nevybavím (a nechci ztrácet ani vteřinu googlováním), ve kterém se hlavní hrdina vrátí do minulosti, aby něco napravil, zabránil světové válce nebo tak. Co bych dala za to, mít možnost vrátit se do minulosti a zabránit těm dvěma, aby se setkali.

Celé dny, a hlavně celé noci, které následovaly, se užíral tím, že ten vzácný okamžik propásl. Přestal polykat matčiny prášky na spaní, aby mohl naplno prožívat svou lásku. Hledal ji po celém kibucu, marně. V té době se skoro s nikým nebavil, a tak nevěděl, že Nina se odstěhovala z části kibucu vyhrazené nezadaným, kde do té doby bydlela s matkou, a zabydlela se v pokojíku ve starém zatuchlém bungalovu, který pocházel ještě z dob otců zakladatelů. Bungalov tvořila řada maličkých kamrlíků natěsnaných vedle sebe a stál za sady v části kibucu, které jeho členové s příznačným útlocitem přezdívali Leprosárium. Žila tam skupina mužů a žen, většinou zahraničních dobrovolníků, kteří tu nějak uvízli, ztracených existencí, co se nepodílely na společné práci a kibuc si s nimi moc nevěděl rady.

Ale myšlenka, která se v něm zrodila, když Ninu tenkrát potkal v sadu, neztratila na palčivosti, naopak se jako smyčka čím dál pevněji stahovala kolem jeho duše: „Pokud Nina svolí k tomu aspoň jednou jedinkrát se se mnou vyspat,“ myslel si naprosto vážně, „vrátí se jí do tváře výraz.“

S tou myšlenkou se mi svěřil při rozhovoru, který jsme spolu natáčeli kdysi dávno, když mu bylo třicet sedm. Byl to můj první film a dnes ráno, o čtyřiadvacet let později, jsme se s Rafaelem v návalu ukvapené nostalgie rozhodli, že si ho pustíme. V téhle fázi zachycuje film Rafaela, který se rozkašle tak, až se málem zadusí, drbe se v rozcuchaných vousech, znovu a znovu rozepíná a zapíná kožený řemínek hodinek a hlavně – nezvedne oči k mladé dokumentaristce, která s ním rozhovor vede, tedy ke mně.

„Hele, to sis na šestnáctiletýho dost věřil,“ ozve se za kamerou můj pisklavý hlásek snažící se vlichotit. „Já?“ podiví se filmový Rafael. „Já že si věřil? Třásl jsem se při tom jako osika.“ – „Podle mě,“ říká dokumentaristka a zní to falešně jak pětník, „je to ta nejoriginálnější balicí hláška, jakou jsem kdy slyšela.“

Když jsem s ním dělala tohle interview, bylo mi patnáct, a abychom si nic nenalhávali – do té doby se mi nepoštěstilo slyšet žádnou balicí hlášku, ať už originální, nebo otřepanou, od kohokoli, pokud nepočítám svůj odraz v zrcadle s černým baretem na hlavě a šátkem, který mi tajemně halil polovinu obličeje.

Videokazeta, malý stativ, mikrofon s našedlým molitanem, který už se drolil. Tenhle týden, v říjnu 2008, je našla moje babička Vera v papírové krabici na půdičce, spolu s prastarou kamerou značky Sony, skrz jejíž objektiv jsem se v oněch letech dívala na svět.

Dobře, označení film je v tomhle případě trochu nadnesené. Šlo jenom o pár scén, tátových vzpomínek z mládí, neuspořádaných a sestřihaných jen napůl. Zvuk je děsný, obraz vybledlý a zrnitý, ale většinu času je jasné, co se v něm odehrává. Na krabici napsala babička Vera černým fixem Gili – různé. Nedokážu popsat, co při sledování toho filmu cítím, jak se mi svírá srdce při pohledu na dívku, jíž jsem byla a která vypadá, nepřeháním, jako lidská verze blbouna nejapného, kterého jak známo jenom vyhubení zachránilo před tím, aby umřel studem. Tvora, který se v hloubi duše zatím nerozhodl, čím bude a kam zamíří, a tak má ještě všechny možnosti otevřené.

Dnes, o čtyřiadvacet let později, sedím vedle svého táty u babičky Very doma v kibucu, sleduju ten rozhovor společně s ním a žasnu, jak jsem tam čitelná, i přesto, že jenom kladu otázky, i přesto, že skoro nejsem vidět.

Dost dlouho se vůbec nedokážu soustředit na tátovo vyprávění o něm a o Nině, o tom, jak se seznámili a jak ji miloval. Sedím vedle něj, skrčená a schoulená pod tíhou toho vnitřního konfliktu, který se na obrazovce přede mnou odehrává bez jakékoli cenzury a který se z té dívky, mého někdejšího já, dere ven jako výkřik, právě proto, že jsou všechny možnosti otevřené, proto, že je toho otevřeného až příliš mnoho, včetně takových otázek, jako kolik životní síly v sobě má nebo nemá, nebo nakolik bude ženou a nakolik mužem. Už je jí patnáct, ale stále neví, jaké rozhodnutí v podzemních kobkách evoluce nakonec padne.

Pomyslím si: kdybych tak mohla na okamžik, na malou chvilku, proklouznout do jejího světa a ukázat jí svoji současnou fotku, třeba fotku z práce nebo fotku s Meirem, klidně i dnes, s tím, jak na tom teď jsme, a říct jí, neboj se, holka, nakonec – s menším popostrčením, několika kompromisy, špetkou humoru a trochou té konstruktivní sebedestrukce – si najdeš svoje místo, které bude patřit jenom tobě, a dokonce najdeš i lásku, objeví se někdo, kdo bude hledat přesně takovou velkou ženskou šmrncnutou blbounem nejapným.

Teď se vrátím na začátek, k líhni, ze které se naše rodina vyklubala. Uvidím, co před odletem na ostrov stihnu. Rafaelův táta, Tuvja Bruk, byl agronom, který zodpovídal za veškerou zemědělskou půdu od Haify až po Nazaret a zastával důležitou pozici v kibucu. Byl to pohledný a seriózní muž, který hodně pracoval a málo mluvil. Svou ženu Dušenku velmi miloval a po celou dobu její nemoci o ni pečoval, jak nejlépe dovedl. Po její smrti mu v kibucu začali dohazovat Veru, Nininu matku. Tuvja váhal. Měla v sobě něco cizokrajného. Vždycky, za všech okolností nosila rtěnku a náušnice. Přízvuk měla těžký, hebrejštinu trochu divnou (což platí dodnes, tak jako ona nikdo jiný nemluví), dokonce i její hlas mu zněl diasporně. Jeden starousedlík, který pocházel z jugoslávské komunity, mu jednou večer ve dveřích jídelny položil ruku na rameno a řekl: „To je žena pro tebe, Tuvjo. Prožila věci, jakým bys neuvěřil, a zdaleka ne o všem z toho už se smí mluvit.“

Tuvja ji pozval k sobě domů, aby se lépe poznali. A aby se na schůzce necítila tak nesvá, přivedla si Vera kamarádku, rodačku ze stejného chorvatského města a nadšenou fotografku. Obě tiše seděly, nohu přes nohu, v nepohodlných křesílkách z kovových trubek vyplétaných bužírkou, která se jim zařezávala do zadku.

Musely projevit větší dávku sebeovládání než středověcí poustevníci, co žili na sloupech, aby se nezačaly smát, když se Tuvja snažil dopravit z kuchyňky občerstvení, které mu předem nachystaly jeho dcery. Potom, během následujících dvaatřiceti spokojených a dalo by se říct i šťastných společných let Vera tuhle scénku s gustem přehrávala a napodobovala Tuvju, jak jde do kuchyňky pro misku arašídů nebo slaných tyčinek a při tom jim nepřestává vykládat o škodlivých larvách blýskavek a o listovníčcích citrusových, vrátí se k nim s prázdnou, omluvně se usměje, na levé tváři se mu objeví okouzlující dolíček a znovu spěchá do kuchyně, aby vzápětí přinesl vázu s lučním kvítím.

Zatímco Rafaelův otec prováděl složitý zásnubní tanec, rozhlížela se Vera kolem sebe ve snaze dozvědět se něco o jeho nebožce ženě. Na stěnách nevisel jediný obrázek, nebyla tu knihovnička ani koberec. Stínidlo lampy bylo prožrané od molů (přemýšlela, jestli by to mohly mít na svědomí ty blýskavky, o kterých mluvil) a z pohovky lezly kousky žlutého molitanu. Veřina kamarádka ukázala bradou na složené kolečkové křeslo a kyslíkovou bombu, obojí nacpané mezi pohovku a zeď. Vera cítila, že nemoc, která tady tolik let bydlela, se ještě úplně neodstěhovala. Že něco z ní tu stále přetrvává. Vědomí, že tu má sokyni, ji přimělo se napřímit, pak vyzvala Rafaelova tátu, aby se konečně posadil a popovídal si s nimi jako normální člověk. Hned žuchl na pohovku, narovnal záda a založil si ruce na prsou.

Vera se na něj usmála tak neodolatelně žensky, že měl pocit, jako by mu páteř měla co nevidět roztát. Kamarádka si tu najednou připadala zbytečná a zvedla se k odchodu. S Verou si vyměnily pár vět rychlou srbochorvatštinou. Vera pokrčila rameny a odmítavě mávla rukou v gestu, které znamenalo „zrovna na tomhle mi vůbec nesejde“. Tuvja, který byl právě kompletně podroben rychlému zhodnocení, býval obvykle rázný a sebejistý, ale před touhle drobnou ženou s pronikavýma zelenýma očima náhle znejistěl. Pohled měla tak ostrý, že před ním člověk musel vždycky na chvilku sklopit zrak. Než odešla, poprosila je kamarádka, jestli by si je nemohla vyfotit svým Olympusem. Oba byli na rozpacích, ale ona prohlásila: „Vám to spolu tak sluší,“ a ti dva se na sebe podívali a poprvé jim připadalo, že by skutečně mohli tvořit pár.

Kvůli fotografování vstala Vera z mučicího křesla a posadila se vedle Tuvji na úzkou pohovku. Na černobílé fotce sedí opřená o napnutou paži, naklání se, dívá se na Tuvju ze strany a usmívá se. Vypadá to, jako by ho škádlila a bavila se tím.

Píše se rok 1963. Začátek zimy. Veře je čtyřicet pět. Lokna na čele, plné, dokonalé rty. Obočí tenoučké, jaké mívala Hedy Lamarrová, nakreslené tužkou.

Tuvjovi je čtyřiapadesát, má na sobě bílou košili se širokým límečkem, vlněný ručně pletený svetr s copánky. Husté černé vlasy s dokonale rovnou pěšinkou. Ohromné ruce má zaťaté v pěst a paže založené na prsou. Je v rozpacích, čelo se mu leskne rozrušením.

Tuvja má nohu přes nohu a teprve teď jsem si všimla, že špička Veřiny pravé nohy v páskovém sandálu se pod stolem s bílým ubrusem lehce dotýká Tuvjovy levé podrážky, jako by ji zespoda lechtala.

Kamarádka odešla. Vera s Tuvjou zůstali v rozpacích sedět na pohovce. Když zvedl ruku, aby se poškrábal na čele, všimla si Vera, že mu z rukávu svetru vykukují na předloktí černé chlupy. Husté chlupy se draly ven i z výstřihu a končily až u krku, zarudlého po holení. Odpuzovalo ji to i přitahovalo zároveň. Její první a jediný milenec, Miloš, měl světlou a hladkou kůži, která po opálení získávala medový odstín. Veřino tělo si najednou vzpomnělo, jak se s Milošem mazlili jako koťata. Ráda se tiskla a choulila k jeho hubenému, nemocnému tělu, aby do něj nechala proudit teplo, sílu a zdraví, jichž měla na rozdávání, a mívala pocit, že čím víc ze sebe dává, tím je sama plnější. Teď se jí sevřely útroby a přemohla ji sklíčenost, málem se sebrala a odešla. Tuvja, který si změny její nálady nevšiml, se zvedl, zpříma se postavil proti ní a prohlásil, že musí jít na schůzi vedení kibucu, ale pokud jde o něj, nabídku přijímá a mohou to zkusit. Napřáhl paži, jako by roztahoval skládací metr, a stiskl jí ruku.

Ten nemotorný návrh způsobil, že se navzdory stesku po Milošovi zvonivě rozesmála. Tuvja před ní rozpačitě stál a jako obvykle se snažil vypadat co nejmenší. „Tak co ty na to, Vero?“ zeptal se jí prosebně a znovu se posadil na kraj pohovky, bezradně a dočista schlíple. Vera stále váhala. Líbil se jí, připadal jí mužný, přímý a čitelný – „hned jsem viděla, že má potencijal“ –, ale na druhou stranu o něm skoro nic nevěděla.

A přesně v tu chvíli, s mizerným načasováním, příznačným skoro pro všechny zásadní chvíle jeho života, se objevil Rafael, Tuvjův nejmladší syn, s napuchlým okem, rozbitým obličejem a zaschlou krví kolem úst. Zase se porval, tentokrát se staršími kluky ze školy. Na sobě měl – jako každý den, bez ohledu na počasí – teplákovou bundu s kapucí z mámina pohřbu. Jen co otevřel dveře opatřené sítí proti hmyzu, uviděl tátu, jak celý nesvůj sedí vedle Very, a zarazil se. Vera rychle vstala a vykročila směrem k němu, ale on varovně zavrčel. Nepolekala se. Stála proti němu a zvědavě si ho měřila.

Rafaela, stejně jako jeho otce, Veřin pohled zmátl: pochopitelně znal Veru od vidění. Několikrát ji minul na cestičce v kibucu nebo v jídelně, ale zřejmě na něj neudělala žádný dojem. Malá žena, rázná a svižně kráčející, s pevně semknutými rty. Ničeho víc si na ní nevšiml. Samozřejmě mu ani nepřišlo na mysl, že by to mohla být matka Niny, kterou se ve svých fantaziích zaobíral dnem i nocí. „Ty jsi Rafael,“ řekla Vera s úsměvem a znělo to, jako by věděla mnohem víc než to. Aniž z Rafaela spustila oči, poslala Tuvju do koupelny pro jód a gázu. Pak natáhla ruku k Rafaelovu zkrvavenému obličeji a prstem se dotkla koutku jeho úst.

Ozval se pronikavý výkřik a přidušená nadávka v srbochorvatštině. Tuvja přiběhl z koupelny. Rafael tam polekaně stál a na rtech měl chuť cizí krve. Vera se snažila zastavit pramínek, který jí z prstů crčel na podlahu. Tuvja, který Rafaela v životě neuhodil, se chystal na syna vrhnout, ale Vera před něj skočila a rozpřaženýma rukama je od sebe oddělila, při tom se jí z hrdla vydral varovný zvuk, chraplavý a hluboký, téměř nelidský. Její pohyb i ten hrůzostrašný zvuk vyvolaly v Rafaelovi někde hluboko v útrobách pocit, jako by byl zvířecí mládě a ona „šelma, která to mládě brání“, vyprávěl mi.

A navzdory všemu, co vůči ní cítil, si najednou hrozně přál být mládětem téhle šelmy.

* * *

Tuvja nebyl žádný násilník a tím prudkým výbuchem polekal sám sebe. Pořád dokola zahanbeně mumlal: „Promiň, Rafi, odpusť mi to.“ Vera se opřela o zeď, trochu se jí točila hlava, ale ne kvůli krvi, ta ji nikdy neděsila. Zavřela oči. Víčka se jí chvěla, za nimi se odehrával rychlý rozhovor s Milošem. Od jeho sebevraždy v pozemních kobkách UDBY v Bělehradě už uplynulo skoro dvanáct let. Řekla mu, že teď bude žít s jiným mužem, ale že jeho ani jejich lásku v žádném případě neopouští.

Otevřela oči a podívala se na Rafaela. Pomyslela si, jak se podobá otci a jak úžasný chlap z něj jednou vyroste, ale viděla i to, jak s ním zamávala ztráta matky v příliš mladém věku. I její dcera Nina přišla o jednoho z rodičů za těžko popsatelných okolností, ale Rafaelova osamělost, opuštěnost a zmar probudily ve Veře silný mateřský cit, jaký do té doby nepoznala. Tuhle větu mi během let při několika příležitostech zopakovala, pokaždé s trochu jiným důrazem. „Jak to, že ses tak nikdy předtím necítila?“ vypálila jsem na ni jednou. „Vždyť už jsi měla Ninu! Měla jsi dceru!“ Šly jsme tehdy po naší oblíbené polní cestě kolem kibucu – zavěšené do sebe, takhle se mnou ráda chodí dodnes, navzdory výškovému rozdílu – a jako vždy byla děsivě upřímná: „S Ninou to je bylo jako mimoděložní těhotenství. Kdežto s Rafim všechno bylo je tam, kde mělo.“

Rafael a Tuvja pod jejím pohledem ani nedýchali a přesně to byl ten okamžik, kdy se Vera skálopevně rozhodla, že si Tuvju vezme za muže, a vzala by si ho, tak mi to jednou řekla, i kdyby byl šereda, zloduch a bubnoval v bordelu – což byl jeden z mnoha jejích soukromých obratů, jehož význam zůstával nejasný a který si celá naše rodina včetně takzvaných „budoucích generací“ s radostí osvojila. Protože k čemu jsou všechny tvoje krásné ideály, řekla si tehdy Vera v duchu, k čemu je komunismus a bratrství mezi národy a planoucí rudá hvězda a ušlechtilý Pavka Korčagin, k čemu jsou všechny tvoje boje za lepší a spravedlivější svět? K hovnu, odpověděla si, pokud teď tohohle kluka opustíš, jsou k hovnu.

Na vteřinu nebo dvě byl každý zabraný do vlastních myšlenek. Ráda si je tak představuju, jak tam všichni tři stojí se svěšenou hlavou, jako by naslouchali bublání chemické směsi, která v nich začíná působit. A tohle je vlastně okamžik, ve kterém vznikla moje rodina. A je to vlastně i okamžik, ve kterém jsem se začala rýsovat i já.

Tuvja Bruk byl můj děda. Vera je moje babička.

Rafael, Rafi, R. je, jak známo, můj táta, a Nina –

Nina tu není.

Nina není.

To byl odjakživa její mimořádný přínos téhle rodině.

A kdo jsem já?

Milý sešitku, 72 listů bezdřevého papíru, vyroben v podniku Daftar, už jsem tě popsala dobrou čtvrtinu a ještě nás nikdo nepředstavil.

Gili.

Což, jak známo, v hebrejštině znamená raduj se. Pěkně rovnou v imperativu. Takže dost problematické jméno.

Rafael se stáhl do svého pokoje, maličkého a tmavého jako jeskyně. Zavřel dveře a posadil se na postel. Ta drobná žena mu naháněla strach. Nikdy neviděl tátu takhle schlíplého. Na opačné straně zavřených dveří odvedla Vera Tuvju k pohovce a nechala si od něj obvázat dva pokousané prsty. Těšil ji pohled na jeho dlaně svírající její bílou ruku. Mlčeli, ale bylo to příjemné mlčení. Když byl Tuvja hotov, upevnil obvaz zavíracím špendlíkem. Sklonil hlavu k jejím prstům a ukousl neposlušnou nitku, Vera byla z jeho mužného chování celá pryč. Zeptal se jí, jestli to bolí, a ona zamumlala: „Dostala jsem, co mi patří.“ Mluvili tiše. „Kluk je takový od máminy smrti. Vlastně už od doby, co onemocněla,“ řekl Tuvja. Vera si položila obvázanou ruku na tu jeho. „Já mám Ninu a ty Rafaela.“ Tichý hovor je sblížil. Ovládla se, aby mu prsty neprohrábla husté černé vlasy.

„Tak co říkáš, Vero, co kdybychom –“

„To dali dohromady? Můžeme zkusit, proč ne.“

Před pěti dny jsme slavili Veřiny devadesátiny (s dvouměsíčním zpožděním. O narozeninách měla zápal plic, tak jsme se rozhodli oslavu odložit). Rodinná oslava proběhla v kibucu, ve společenské místnosti. A když říkám „rodinná“, myslím tím Tuvjovu rodinu, do níž se Vera přivdala a jejímž středobodem se na následujících pětačtyřicet let stala. Vždycky mě pobaví, když si uvědomím, že většina vnoučat a pravnoučat, která Veru obletují a soupeří o její pozornost, vlastně ani neví, že nejde o jejich biologickou babičku. Každé dítě v rodině prochází menším iniciačním rituálem, při němž mu, obvykle zhruba v deseti letech, příbuzní vyjeví pravdu. Potom – a to bez výjimky – položí dotyčný nebo dotyčná pár otázek, trochu nakrčí čelo, přivře oči a nakonec zavrtí hlavou, aby tu znepokojivou informaci, která jim přeběhla po zádech jako mráz, ze sebe setřásli a zbavili se jí.

Chana, nejstarší dcera dědy Tuvji, tátova starší sestra, přečetla krátký proslov: „Po dvaatřiceti letech, které spolu strávili, můžu myslím upřímně říct, že Vera je nejen nedílnou součástí naší rodiny, ale že bez Very bychom zřejmě nebyli takovou rodinou, jakou jsme.“ Chana to jako obvykle vystihla jednoduše, ale trefně a Rafael nebyl jediný, kdo zamáčkl slzu. Vera zkřivila ústa – což je její automatická reakce na přeslazenost, a Rafael, který jako vždy rodinnou oslavu natáčel, mi šeptem na půl pusy řekl, že všechny Veřiny pohyby a gesta jsou naprosto nezaměnitelné.

Jen co oslava začala, prohlásila Vera, že v tenhle den smí o sobě říkat hezké věci jen ona sama, takže se můžeme rovnou pustit do jídla. Jenže tak snadno jí to tentokrát neprošlo. Příbuzní všech věků i generací vstávali a pronášeli chvalořeči, jev naprosto mimořádný, protože Brukové zpravidla nejsou velcí řečníci a nemívají ve zvyku otevřeně někomu říkat tak osobní věci. Ale Veře je říct chtěli. Skoro každý v místnosti přišel s historkou o tom, jak mu Vera pomohla, postarala se o něj, zachránila ho před něčím nebo před sebou samým. Moje historka by byla asi nejsenzačnější, jelikož byla okořeněná pokusem sáhnout si v třiadvaceti letech na život kvůli nešťastné lásce k jistému dotyčnému, nechť je jeho jméno navěky vymazáno z mojí filmografie. Ale jak mně, tak Veře bylo jasné, že já si své povídání jako vždycky nechám, až budeme v soukromí, mezi čtyřma očima. Obzvlášť dojemný byl okamžik, kdy se dvouapůlletý Esteřin vnuk Tom pokakal do plínky a v záchvatu samostatnosti se kategoricky odmítal nechat přebalit od maminky nebo od babičky Ester, a když se ho Ester zeptala, kdo ho má tedy přebalit, nadšeně zakřičel: „Babi Vera!“ a smích pak nebral konce.

Vera překvapivě čiperně vyskočila z křesla a rozběhla se k nim, skoro jako mladice, nebýt těla trochu nahrbeného a vychýleného doleva, na stole stojícím stranou vyměňovala Tomovi plínku a přitom nám posunkem naznačovala, že můžeme pokračovat v proslovech, „ať už to máme konečně z krku“. A zatím měla oči jenom pro usmívajícího se Toma, broukala mu do pupíčku něco v srbochorvatštině s maďarským přízvukem, ale zároveň pozorně poslouchala, co o ní kdo za jejími zády říká. A když pak navzdory devadesátce na krku zvedla do vzduchu čistého a přebaleného Toma, který se smál a pokoušel se jí sebrat brýle, bodlo mě u srdce z toho, o co se navždycky připravím, a hrozně se mi zastesklo po mém Meirovi, vyčítala jsem si, že jsem ho nepoprosila, aby šel se mnou, mohlo mi přece být předem jasné, jak budu zranitelná a vydaná napospas – Nině.

O pětačtyřicet let dřív, v zimě roku 1963, toho večera, kdy se Vera s Tuvjou chystali začít společný život, se Rafael vydal k místní tělocvičně. Za ní bylo pískem vysypané cvičiště, kam v posledním roce, od máminy smrti, chodil trénovat vrh koulí. Slunce už zapadlo, ale nebe ještě úplně neztmavlo, začínalo krápat. Znovu a znovu, dvacetkrát, třicetkrát vrhl Rafael do dálky tří- nebo čtyřkilové koule. Vztek a nenávist mu obdivuhodně zlepšovaly výkony. Když mu začala být zima a už se chtěl vydat zpátky do pokoje na ubytovně, strčit hlavu pod polštář a nemyslet na to, co jeho táta bude dělat dneska v noci s tou jugoslávskou kurvou nebo co možná dělá už teď, zničehonic před ním stála Vera. Táhla s sebou hnědý kufr, málem větší než ona, přepásaný koženými řemeny s kovovými cvoky (krásný kousek, na který si už dávno dělám zálusk). Postavila kufr do bláta a stoupla si před Rafaela s rozpřaženýma rukama, jako by se mu vydávala na milost. Neměl na výběr. Dál házel koule, aniž se na ni podíval. Za ty dva týdny, které uplynuly od jejich setkání, při němž ji pokousal, stihl Rafael zjistit, že Vera je matkou jeho lásky. Byla to natolik děsivá skutečnost, že se na ni ze všech sil snažil nemyslet, jenže teď se Vera objevila přímo před ním, jako živá připomínka.

Déšť ji překvapil. Měla na sobě tmavě fialový svetřík, z něj vykukoval zářivě bílý kulatý mušelínový límeček, na nohou bílé střevíce, teď už zablácené. Na hlavě měla fialový klobouček a Rafael by nedovedl říct, co ho rozčiluje víc, jestli klobouček samotný, nebo to, že ho má posazený tak na stranu. Měla taky tenoučký zlatý řetízek a perlové náušnice, šperky, jaké nosily jenom paničky z města.

Až teď při psaní mě napadá, že tohle byly vlastně Veřiny svatební šaty.

Její svatební noc.

S těžkým maďarským přízvukem – u nich doma v Chorvatsku se mluvilo převážně maďarsky – se zeptala: „Rafaeli, můžeme chvíli promluvit?“ Ale on si jen stáhl kapuci do očí, otočil se k ní zády a hodil do tmy další kouli. Vera na vteřinu zaváhala a pak udělala krok dopředu, zvedla z hromádky jednu kouli a potěžkala ji. Rafael se zarazil uprostřed pohybu, jako by zapomněl, co má dělat dál. Bez přípravy, bez otočky kolem vlastní osy, jen s hlubokým heknutím hodila Vera železnou koulí před sebe a koule dolétla absurdně daleko, snad o celý metr dál než Rafaelova.

Rafael byl hubený, ale měl sílu, mezi vrstevníky platil skoro za nejsilnějšího. Zvedl další kouli, vložil si ji do jamky nad klíční kostí, zavřel oči, nespěchal. Do té koule vměstnal všechen odpor, který k Veře cítil.

To mu kdovíproč nestačilo, točil se dokola a nechával do koule proudit i nenávist k tátovi, který se chystá být mámě nevěrný s cizí ženskou, Nininou matkou. Ani tohle pomyšlení ho nedokázalo přimět, aby kouli hodil, a tak se dál točil kolem své osy, dokud z něj nevytryskl proud temného vzteku na mámu, právě na ni, za to, jak se mu začala vzdalovat a nořit se čím dál hloub do své nemoci, když jemu bylo teprve pět.

Tma zhoustla, déšť zesílil. Vera si rychle promnula ruce, snad kvůli zimě, snad proto, že se v ní náhle probudila soutěživost. Rafael mi ten pohyb předvedl ve filmu, který jsem s ním natáčela. Tohle její gesto jsem znala a neměla jsem ho ráda. Mimochodem, taková je dodnes: při hádce nebo ostré debatě, týkající se většinou politiky, čiší z její tváře, z očí, dokonce i z kůže železná odhodlanost. Například když začne podezřívat někoho z rodiny nebo z kibucu, že se jeho názory kloní doprava, když si někdo dovolí říct něco pěkného o nelegálních osadách nebo když nedejbože koketuje s tím, že by se dal na víru, buď mu nebe milostivé – Vera v tu ránu dští síru a metá hromy a blesky.

I mladý Rafael okamžitě vycítil – tak mi to vysvětloval –, že tohle není „mateřské gesto“. Ne že by se v mateřských gestech nějak vyznal. Když mu Vera vtrhla do života, byl, pokud jde o mateřství, naprostý analfabet. Rychle si sundala řetízek, náramky a náušnice, vyskládala je vedle sebe na kufr a přikryla je tím svým směšným kloboučkem. Když všechno leželo na místě, pravidelnými pohyby si vyhrnula rukávy svetru i halenky. Rafael spatřil svalnaté, šlachovité paže. Polekaně na ně zíral: jak se s takovými svaly může chtít stát něčí mámou?

Na okolní svět už se snesla tma. Od Karmelských hor se valila bouřka. Vera a Rafael stěží viděli, kam koule dopadají. Jen na okamžik zahlédli, jak se temně kovově zaleskly ve světle pouliční lampy nebo vzdáleného blesku. Koule padaly čím dál blíž, a když je zvedli z bláta, neměli už téměř sílu znovu jimi hodit. Přesto pokračovali, oba dva, házeli, hekali a s rukou v bok lapali po dechu. Vždycky po chvíli se mlčky vydali hledat koule válející se v loužích jako vypasení pulci.

Právě když se Rafael chystal říct, že už nemá sílu, položila svoji kouli na zem, zvedla ruce nad hlavu, jako že se vzdává, a vykročila ke kufru. Měl pocit, že ho schválně nechala vyhrát, a zamlouvalo se mu to. Tohle mámy dělají. („Abys rozuměla, Gili, v té době jsem dělil lidstvo na dvě skupiny, a to – já vím, že se budeš smát – včetně chlapů: na ty, kdo jsou máma, a na ty, kdo nejsou.“) Vera k němu stála zády a rychle si navlékla náramky, nandala náušnice a klobouček si nasadila tak na stranu, že to v Rafaelovi vyvolalo touhu servat jí ho z hlavy, hodit ho do bláta a snožmo na něm skákat. Pak se obrátila k němu. Třásla se zimou, rty měla promrzlé, ale pohled pevný.

„Chvilku poslouchej. Přišla jsem s tebou promluvit, než půjdu k vám domů. Měl bys vědět jedno. Nechci ti hrát mámu.“ Hebrejsky nemluvila zle – ještě v Jugoslávii, když čekala na povolení vycestovat do Izraele, se spolu s Ninou učila základy u jedné novinářky –, ale kvůli přízvuku se Rafaelovi zdálo, že řekla, nechci ti brát mámu.

Mámu mi nikdo nesebere, řekl si v duchu šeptem, ty v životě nebudeš jako moje máma. Poslední roky nemoci proležela máma zavřená v ložnici a on ji skoro nevídal. Občas, když ho volala hrdelním mužským hlasem – i ten jí nemoc změnila –, vylezl si v pokoji na parapet okna, vyskočil ven a utekl. Nesnesl pohled na její obličej, napuchlý jako balón, vypadala jako karikatura jeho krásné křehké maminky, nemohl vystát její nakyslý pach, který se šířil bytem a pronikal mu do šatů i do duše. Jako malého, to mu bylo tak pět nebo šest, ho táta někdy spícího odnesl k mámě do postele, aby se na něj mohla dívat a dotýkat se ho. Rafael to druhý den ráno po probuzení vždycky poznal podle toho, jak mu načichlo pyžamo. A pak trval na tom, že pyžamo musí hned do špíny.

Vera Rafaelovi řekla: „Nikdo na světě nebude jako tvoje máma, a je to tvůj domov a já jsem jen na návštěvě, ale slibuju, že budu snažit to do my best, a jestli nebudeš mě chtít, stačí jedno slovo a já hned sbalím si věci a půjdu.“

Minutu? Pět minut? Jak dlouho tam takhle v dešti stáli? V tom se verze liší. Vera přísahá – vždy za doprovodu rituálního odplivnutí, nasucho, stranou, horní ret přes spodní –, že to trvalo nejméně deset minut. Rafael – bez odplivování – tvrdí, že to nebylo delší než půlminuta, a já, jako obvykle, mám sklon věřit jemu.

V mém prastarém filmu, který teď před námi běží na Veřině televizní obrazovce, právě Rafaelovi cituju něco, co jsem jednou slyšela od jeho táty Tuvji, mého dědy agronoma. „Některým semínkům stačí hrstička hlíny, aby se uchytila“ – věta, se kterou jsem v patnácti hodně souzněla. Ať už uběhlo deset minut, nebo půl minuty, Vera ho tehdy pevně uchopila za ruce a on se neodtáhl. Na místě, kde ji pokousal, měla pořád obvaz, ale drobnými palci stále dokola hladila jeho dlaně a čekala, až se uklidní a přestane brečet. Ukázalo se, že hrstička hlíny vystačí i pro dva, pokud jsou dost zoufalí.

Pak Vera poručila rozkazovačným ben-gurionovským tónem: „Rafaeli! Jdeme!“ a nedovolila mu, aby jí nesl kufr. Mlčky došli až k Tuvjovu domku. Tu cestu v dešti, který se snáší šikmo k zemi ve žlutých kuželech lamp podél pěšin v kibucu, bych jednou hrozně ráda natočila, až začnu dělat vlastní filmy, což bude doufejme brzy. Cestou nikoho nepotkali. Všichni seděli doma a jenom oni dva, promoklí a rozechvělí, beze slov stvrzovali smlouvu, kterou spolu uzavřeli, prostou a jednoznačnou, smlouvu, která platí už pětačtyřicet let a kterou nikdy neporušili.

Došli k domku – nebo, jak říkají kibucníci, k pokoji – a Vera postavila kufr před dveře. Slyšeli, jak jeho táta uvnitř zpívá árii z Únosu ze serailu, kterou si prozpěvoval, když měl dobrou náladu. Vera se podívala na Rafaela. „Přijdeš zítra na svačinu?“ Stál tam se svěšenou hlavou, celý ztrápený. Dvěma obvázanými prsty mu zvedla bradu. Udělat Rafaelovi něco takového by nikoho jiného ani nenapadlo. „Takhle to na svijetu chodí, Rafaeli,“ řekla. A on si pomyslel, že po téhle noci se už nebude moct podívat tátovi do očí, a jí taky ne. „Dobrou noc,“ řekla a on to po ní šeptem zopakoval.

Vera počkala, dokud nezmizel v ohybu cesty. Potom vytáhla z postranní kapsy kufru malou kabelku a za pomoci kulatého zrcátka a tužky na oči se upravila. Rafael ji pozoroval zpoza bugenvilie, viděl, jak se bezúspěšně snaží načechrat si zplihlé vlasy – vždycky měla řídké vlasy a mně připadalo, že stojí trochu v protikladu k jejím duševním i fyzickým silám –, pak zvedla tvář k nebi, její rty se pohybovaly. Myslel si, že se modlí, ale pak mu došlo, že si povídá s někým neviditelným, něco mu vysvětluje, naslouchá, posílá mu do nebe polibek. Rafaelovi připadala jako „žena z nějakého filmu“, ale na rozdíl od filmových hrdinek byla praktická, cílevědomá a taky netrpělivá, jak o sobě sama říkala – „bez špetky strpení pro zlé a hloupé lidi“.

Vera se narovnala – nos, brada, celé tělo. Rafael se nutil myslet na svoji skromnou, tichou mámu, ta se mu však odmítala zjevit. Vera jednou klepla sevřenou pěstí do dveří. Táta přestal zpívat. Rafael věděl, že tohle je poslední okamžik, kdy může zasáhnout. Horečně ve svém nitru hledal mámu, aby ji ujistil, že aspoň v téhle chvíli jí zůstal věrný, nebo skoro věrný, a aby ho konečně osvobodila od těch trestů a muk, které na sebe kvůli ní uvalil. Nedala mu žádné znamení, které by mohl považovat za odpověď. Její nepřítomnost ho vylekala, jako by spolu s ní zmizel i kus jeho duše. Tehdy pochopil, že mu máma svoje odpuštění na věky odepřela. „Jako Kainovo znamení,“ řekl mi Rafael do kamery a hlas mu selhal. Mně, jak už tu zaznělo, bylo teprve patnáct, ale o rodinách, o promarněných příležitostech a o činech, které nejde vzít zpět, jsem už tehdy něco věděla, měla jsem sto chutí přestat natáčet, jít ho obejmout a utěšit, ale samozřejmě jsem si netroufla. Neodpustil by mi, kdybych takhle zkazila záběr.

Pršelo jemně. Kulatá lampa nade dveřmi zalévala Veru nažloutlým světlem. Tuvja otevřel, vyslovil její jméno, nejdřív udiveně, při pohledu na její deštěm zmáčené šaty, a potom ho horečně mumlal, znovu a znovu, když ji sevřel v náručí.

Dveře se zavřely. Rafael tam stál a cítil se prázdný. Nevěděl, co se sebou. Bál se být sám, bál se, že teď bude muset sám sobě provést něco hrozného, něco nevyhnutelného, co v něm postupně nabývalo na síle. Jeho ramene se dotkla něčí ruka a on sebou leknutím trhl. Nina – ta, která ho v jeho horečnatých představách dnem i nocí přiváděla k šílenství. Její krásná, bílá tvář bez duše. Teď mu připadala jako tvář dravce. „Maminka s papínkem si dopřávaj trochu povyražení,“ řekla mu s křivým úsměvem, „a my můžem taky.“

O mnoho let později, během smutečního týdne po Tuvjově pohřbu, nám Vera pověděla, co Tuvjovi řekla, když přišla k němu domů o jejich svatební noci: „Než půjdeme do postele, chci, abys věděl jedno – vždycky budu tě ctít a budu tvoje nejlepší a nejvěrnější družica, ale lhát nebudu ti: jsem žena, která v životě dokáže volit (líbí se mi, jak Vera občas používá chorvatské slovo pro milovat, svým způsobem je to vlastně přesné) jenom jednoho muže, ne víc. Miloše, svého manžela, který umřel za Tita, milovala jsem víc než co jiného na svijetu, víc než svůj život. Budu o něm každý večer vyprávět. A taky o tom, čím jsem kvůli němu prošla v lágru. A taky budu často brečet.“ A Tuvja odpověděl: „Je dobře, že všechno říkáš takhle na rovinu, Vero. Aspoň si nebudeme dělat iluze a ušetříme si nedorozumění. Tady, v naší ložnici, budou fotografie jich obou, tvého muže a mojí ženy. Ty mi budeš povídat o něm a já ti budu povídat o ní, budou pro nás oba jako svatí.“

A my, omladina v rámci rodiny – obecně zvaní „budoucí generace“ –, kteří jsme Veru doslova uctívali a strávili s ní celý sedmidenní smutek, jsme sklopili hlavy, jak si žádala vážnost situace a úcta k mrtvému, ale taky aby se naše pohledy náhodou nestřetly a my nevyprskli smíchy. Vera si osušila třpytivou slzu fialovým kapesníčkem navoněným levandulí (přísahám, že si skutečně ty kapesníčky voní. Ještě před pár lety jí Chálid, její beduínský kamarád z nedaleké vesnice, vozil sáčky levandule) a pak k úžasu všech přítomných věcně a nevzrušeně prohlásila: „Ale vždycky než došlo, no, než došlo na věc, jsme s Tuvjou ty dva otočili čelem ke zdi.“ S kamennou tváří počkala, až se „budoucí generace“ přestanou dusit smíchy, a s dokonalým načasováním dodala: „A že do té zdi něco se nakoukali.“

A když už jsem zabrousila do téhle pochybné čtvrti a narušila dědovu a babiččinu cudnost, musím tu pro budoucnost zaznamenat ještě jednu „anegdoticu“: nepamatuju si, kdy přesně se odehrála, byly jsme spolu, ona a já, jako obvykle v její miniaturní kuchyňce a najednou, úplně nečekaně, z Very vypadlo: „O naší první noći, když jsme Tuvja a já poprvé, no však víš, dal Tuvja pozor, aby nevstoupil s hlavou nepokrytou, jak tomu se u nás říkalo, i když moc dobře věděl, kolik už mi je, a já pochopila, že je to skutečný džentlmen!“

Druhý den ráno, zatímco se Rafael zpitý štěstím a omámený láskou ještě oddával nejsladšímu spánku, jaký za mnoho let poznal, sbalila si Nina batoh a potichu vyšla z domku v Leprosáriu, kde spolu strávili noc. Rovnou čarou přešla kibuc a bez zaklepání vstoupila k Veře a Tuvjovi, kteří si zrovna dopřávali první společnou snídani. Bez úvodu jim podrobně vylíčila, co s Rafaelem prováděla. Vera se na ni dívala a hlavou jí běželo, že ani z krutých vyšetřovatelů v podzemních kobkách UDBY v Bělehradě, ani z bachařek na Golém otoku nečišelo tolik nenávisti jako z její vlastní dcery. Položila příbor a zeptala se: „Až do smrti, Nino?“ a Nina odpověděla: „I po ní.“

O mnoho let později mi Vera vyprávěla, že vstala, stoupla si před Tuvju a prohlásila, že stačí jedno slovo a ona opustí kibuc i s Ninou a už mu nikdy nepřijde na oči. Tuvja ji vzal kolem ramen a řekl: „Veruško, ty nikam nepůjdeš. Jsi tu doma.“ A Nina se na ně podívala a pokývla hlavou. Tohle dělá dodnes. S trpkým zadostiučiněním přikývne pokaždé, když se jí potvrdí zlá předtucha. Zvedla batoh se svými věcmi, sevřela ho v náručí, ale bůhvíproč nedokázala odejít. Snad to, jak před ní stáli, ji něčím vyvádělo z míry. Následovala rychlá hádka v srbochorvatštině. Nina procedila, že Vera zrazuje Miloše. Vera se oběma rukama plácla do tváří a zakřičela, že Miloše nikdy nezradila, naopak, že mu byla věrná až k zbláznění, žádná žena by pro svého muže neudělala to co ona. Najednou se rozhostilo ticho. Nina cosi zavětřila a celá se naježila. Vera zbledla a pevně semkla rty, potom se vyčerpaně posadila.

Nina si hodila batoh přes rameno. Tuvja řekl: „Ale Nino, my ti chceme pomoct, oba dva, dovol nám to.“ A ona s pláčem na krajíčku dupla: „A ne abyste mě hledali, slyšíte? Ať vás to ani nenapadne!“ Už byla na odchodu, ale zastavila se. „A pozdravuj ode mě svýho syna,“ řekla Tuvjovi. „Je to ten nejhodnější člověk, jakýho jsem v životě potkala.“ Na okamžik se jí tvář rozjasnila a objevily se v ní dětské, dojemně bezelstné rysy. Někdy, když na ni chci být trochu hodná – tu a tam na mě taková chvilka přijde, koneckonců jsem taky jenom člověk, že jo? –, přiměju se připomenout sama sobě, že i tahle bezelstnost patřila k věcem, o které ji v útlém věku připravili. „A vyřiď mu, že on rozhodně za nic nemůže,“ pokračovala, „vyřiď mu, že ho spousta žen bude milovat, hodně milovat, a že na mě zapomene. Vyřídíš mu to, viď?“

A byla pryč.

Teď zase skočím o kus dopředu. Píšu ve dne v noci. Odlétáme pozítří ráno a do té doby z téhle židle nevstanu. Další vzpomínka, která podle mě souvisí s tím, co bylo řečeno: mnoho let po Veřině a Tuvjově svatební noci – to byl Tuvja, náš nejzlatější dědeček, ještě naživu – čistíme s babičkou Verou v její kuchyni zeleninu na quiche. Je pozdní odpoledne, nejhezčí čas v kibucu i v její kuchyni. Slunce stojí nízko a zlatými paprsky prosvěcuje zavařovací sklenice s okurkami, cibulkami a lilkem vyskládané na okenním parapetu. Na lince stojí kbelík plný pekanových ořechů, které jsme s Verou ráno nasbíraly. Veřin veliký kazeťák vyhrává Bésame mucho a podobné slaďáky. Dokonalá chvíle, kdy jsme si nesmírně blízké – a ona zničehonic prohlásí: „Když jsem vzala tvého dědečka Tuvju, to už bylo je dvanáct let po Milošově smrti. Dvanáct let byla jsem sama. Žádný muž mě nedotkl! Ani malíčkem! O Tuvju jsem stála, jakpak by ne. Ale chtěla jsem s ním být hlavně proto, abych mohla postarat o tvého tátu, o Rafiho, to byl je pro mě, jak říkají sionisti, vytčený cíl. Ale postele já bála se jak pekla! Byla jsem na mrtvici z toho, jaké to bude a jestli budu vědět co a jak a proč a jestli vůbec někdy budu mít znovu chuť. Ale Tuvja nedal si pokoj, no chlap, teprve čtyřiapadesát let měl, popravdě, ani dneska nedá si pokoj – i když já bych už nejradši dávno zavřela krám.“ „Babi,“ málem mi zaskočilo – bylo mi sotva patnáct, co to s dospělými v téhle rodině je? to nemají ani špetku zábran, které by jim velely ctít dětskou nevinnost? –, „proč mi tohle povídáš?“

„Protože chci, abys věděla všechno, všechno! Před tebou já nebudu mít tajemství.“

„Jaký tajemství? Ty máš nějaký tajemství?“

A v tu chvíli si povzdechla a ten povzdech se vydral z nejhlubšího patra její duše, o kterém jsem do té chvíle neměla ani tušení. „Gili, k tobě chci svěřit všechno, co jsem zažila. Všechno.“

„Proč zrovna mně?“

„Protože jsi jak já.“

Už jsem věděla, že od ní je to kompliment, ale v jejím hlase, a ještě víc v jejím pohledu, bylo něco, z čeho mi přeběhl mráz po zádech.

„Já tomu nerozumím, babi.“

Odložila škrabku a vzala mě oběma rukama za ramena. Zadívala se mi do očí, nebylo kam uniknout. „A já vím, Gili, že ty nikdy nedovolíš nikomu, aby můj příběh překroutil a obrátil proti mně.“

Mám dojem, že jsem se zasmála. Nebo přesněji, uchichtla. Pokusila jsem se ten rozhovor obrátit v žert. Tehdy jsem o jejím příběhu ještě nic nevěděla.

A najednou se jí v očích divoce a nepochopitelně zablesklo, skoro jako šelmě. A vybavuju si, jak mi hlavou prolétlo, že mládětem téhle šelmy bych být nechtěla.

Samozřejmě že Ninu hledali. Nenechali kámen na kameni, obrátili se i na policii, což nebylo k ničemu, potom si najali soukromého detektiva, který propátral Izrael od severu na jih, aby jim nakonec oznámil: „Jako by se po ní slehla zem. Pomalu se smiřujte s tím, že už se nevrátí.“ Ale téměř po roce o sobě začala dávat vědět. Jednou za čtyři týdny, se zvláštní pravidelností, přišla prázdná pohlednice, bez jediného slova. Z Ejlatu, z Tiberiady, z Micpe Ramonu, z Kirjat Šmony. Vera a Tuvja se vydávali po stopách těch pohlednic, chodili ulicemi, vcházeli do obchodů, do hotelů, do nočních podniků i synagog a ukazovali lidem její fotografii pořízenou hned po příchodu do Izraele. V těch letech Vera hodně zhubla a vlasy jí zbělely. Tuvja s ní všude jezdil, vozil ji v pick-upu, který dostal od kibucu, dohlížel na to, aby jedla a pila. Když viděl, jak uvadá, odletěl s ní do Srbska, do vesničky, kde se Miloš narodil a kde je i pohřbený. Tam, ve vsi, se k Veře chovali jako ke královně. Milošovi příbuzní ji milovali a vážili si jí a každý večer si přicházeli poslechnout její vyprávění o lásce k Milošovi. Dopoledne opravoval Tuvja motory stařičkých traktorů a mlátiček a Vera v širokém slamáku sedávala v houpacím křesle před Milošovým hrobem, před šedým náhrobkem porostlým jemným mechem, zapalovala dlouhé žluté svíce a vyprávěla mu o trápení, které má s jejich dcerou Ninou, o pátrání po ní a o tom, že Tuvja je učiněný anděl a že bez něho by to celé neustála.

Rafael pátral na vlastní pěst. Nejmíň jednou do týdne šel za školu a toulal se ulicemi měst, bloumal kibucy i arabskými vesnicemi a rozhlížel se kolem. Během těch let rychle dospěl a byl ještě krásnější a ještě zmučenější. Holky se na něj jen lepily, nenechaly ho na pokoji. Před nějakými deseti lety, u příležitosti jeho padesátin – samozřejmě nenechala tohle výročí proběhnout bez velké oslavy, i v padesáti to byl stále její milovaný siroteček –, vytáhla Vera z jedné ze svých naditých zásuvek poklad: obálku plnou jeho fotek z té doby. Fotky ze školních akcí, z výletů, z běžeckých závodů a basketbalových utkání a z oslav konce školního roku. Mířilo k němu tolik roztoužených pohledů, tolik úsměvů, rtů a mladých dmoucích se prsou, ale on nic z toho vynaloženého úsilí nevnímal a necítil. „V polívce vidí jenom Ninu,“ pronesla Vera další ze svých přísloví, které jsme jako obvykle nikde jinde neslyšeli. V hledání pokračoval i potom, co narukoval, kdykoli dostal opušťák. Vera mu tehdy z peněz, které jí posílali z Jugoslávie – sám jugoslávský prezident, maršál Tito, vydal příkaz, aby jí byla vyplácena doživotní penze –, koupila fotoaparát Leica z druhé ruky. Doufala, že foťák třeba Rafaela přivede na jiné myšlenky a pomůže mu překonat bolest a stesk, jenže on začal svoje pátrání dokumentovat.

Vydával se na cesty, popisoval Ninu lidem, které potkal, a potom je požádal, jestli si je může vyfotit. Stokrát vyprávěl cizím lidem, mužům i ženám, to pramálo, co o ní věděl. Znovu a znovu ukazoval její fotku a říkal: „Jmenuje se Nina, dřív jsme spolu chodili a pak zmizela. Neviděli jste ji?“ Někdy, když sám sebe poslouchal, běželo mu hlavou, že vypráví příběh, který se nikdy nestal.

Ale tahle náhodná setkání v něm cosi probudila. Otevřela mu oči, takhle to v mém filmařském debutu řekl, když mi to období popisoval. Naučil se dívat. Přitahovaly ho hlavně tváře těžce pracujících lidí, silných osobností, jejichž obličeje na něj působily někdy až vznešeně: „Lidi, na kterých vidíš, že život, ve kterém uvízli, je jim malý a svazuje je.“ Vera s Tuvjou se ho pokoušeli přemluvit, aby s toulkami přestal, vzpamatoval se, nechal se ostříhat a přihlásil se na vysokou školu, aby přijal nějakou zodpovědnou funkci v kibucu. Po téměř dvouletém hledání se smířil s tím, že Ninu nenajde, a vlastně to vzdal, ale focení se vzdát nedokázal, a především – aspoň mám ten dojem, nebo to vlastně vím úplně jistě, kdo jiný než já by to měl vědět – se nedokázal vzdát hledání samotného: způsobu, jakým se dívá na svět ten, kdo něco ztratil.

Dvaatřicet let po jejich první noci stála Vera v kuchyni a vařila vodu na odpolední čaj. Tuvja už byl tehdy hodně nemocný. Vera si nepřála, aby ležel v nemocnici ani aby k nim domů chodila placená ošetřovatelka. Čtyři roky do něj dnem i nocí vlévala život, starala se mu o rozptýlení, jezdila s ním do Haify na koncerty, do Tel Avivu do divadel, luštila s ním sudoku, měnila mu pleny, každý den mu nahlas přečetla troje noviny. A „budoucí generace“ si šuškaly, že kvůli opotřebovací válce, kterou Vera vede, uvažuje smrt o tom, že by Tuvju přeskočila.

Voda v konvici se vařila a Vera zapískala na Tuvju jejich signál, první čtyři tóny písně Směj se směj všem mým snům. Tuvja, kost a kůže, se pomaličku blížil, kašlal. Prošel chodbou – tou chodbou, kterou před lety běžel, když jeho syn Rafael kousl Veru do ruky (pardon, že to cpu i sem, ale člověka potěší, když má svoji vlastní malou mytologii). Tuvja se cestou chytil kabátu na věšáku, pak opěradla židle. Posadil se, vzdychl. Vera se na něj podívala a srdce se jí sevřelo. „Tuvjo!“ zvedla hlas, „v pyžamu? Takhle se chodí na čaj o páté? K dámě?“ Tuvja vykouzlil průsvitný úsměv, vrátil se do ložnice, oblékl si černé tepláky, košili s modrým proužkem, která zdůrazňovala modř jeho očí, a aby Veru pobavil – i semišové sako, které mu věrně sloužilo pětadvacet let při všech slavnostních příležitostech a teď mu bylo o pár čísel větší. „Je to takhle v pořádku, mylejdy?“ zeptal se a bez dechu se posadil na své místo. Vera mu nalila čaj. Oba mlčky zírali na tenoučký pramínek tekoucí z hubičky konvice a vtom Vera uviděla, jak se Tuvjovi obracejí oči v sloup a jak rudne v obličeji, vykřikla: „Tuvjo, neopouštěj mě!“ a Tuvja se skácel mrtvý na podlahu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život si se mnou zahrává.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.