Copyright © by Paulina Świst, Lilka Płonka

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martin Veselka, 2022

Cover © Daniel Pocar, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2539-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-2540-3 (mobi)

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Našim inspiracím

Prolog

Všimla jsem si, že za mnou vešel do místnosti až ve chvíli, kdy jsem uslyšela vrznutí dveří při zavírání.

Otočila jsem se. Stál tam nehybně se založenýma rukama a s výsměšným úšklebkem mě sledoval. Oči měl ještě modřejší, než se mi předtím zdálo. Modré a nesmírně lesklé. Rty měl plné, smyslné, téměř nemužné, ale perfektně se hodily k jeho ostře řezaným rysům obličeje. Výraznou, lehce předsunutou čelist pokrývalo tmavé třídenní strniště. Teprve teď jsem si všimla drobné jizvy na jeho pravé tváři – předtím, v obýváku, kde probíhala párty, jsem ji nezaznamenala. Vlastně jsem si nevšimla ničeho jiného než těch jeho očí. Až teď jsem si ho mohla v klidu prohlédnout. Ucítila jsem, že se mi okamžitě udělalo horko. Houstone! Máme kurva problém. Je to můj typ. Jednoznačně a nezpochybnitelně. Kus všivýho a sebejistýho hajzla. Tihle chlapi byli většinou složitý a hodně si toho prožili. Chladnokrevným zkurvysynem se člověk většinou nestane proto, že mu někdo ve škole čajznul brusle… Zajímalo by mě, jaký příběh se skrývá za tím jeho pohledem?

Netuším, jak dlouho jsem tam stála jako kráva se rtěnkou v jedné a zrcátkem v druhé ruce. Rtěnka byla krvavě rudá. Nevím proč, ale byla jsem si jistá, že by mi ji rád rozmazal po rtech a zničil ty přesné linky, zprasil celou tu podobu. Měla jsem pocit, že s oblibou zanechává svou stopu na neposkvrněných věcech.

Raději jsem ani nemyslela na to, jak se asi tvářím – určitou představu v tomto ohledu jsem si mohla utvořit na základě jeho pobaveného výrazu. Svižně se ke mně vydal. Zastavil se až těsně přede mnou – tak blízko, že jsem musela rozhodit ruce do stran, abych mu rtěnkou nezmazala košili.

Byl menší, než se mi původně zdálo. Převyšoval mě, ale maximálně o půl hlavy. Pohlédl nejdřív na mou pravačku, v té jsem držela tu rtěnku, a pak na levačku, ve které jsem zase křečovitě svírala zrcátko. „Zrcátko zrcátko, řekni, kdo je ta největší trubka na světě?“ pomyslela jsem si, když jsem viděla, jak se dívá. Byl si jistý, že ulovil gazelu… a pochopitelně měl stoprocentní pravdu. Je tedy navíc ještě inteligentní, což zvěstovalo mou potupnou, totální a historickou porážku. Vzal mi z ruky nejdřív rtěnku, pak zrcátko a odložil je na stůl. Znovu jsem si pomyslela, že má v sobě něco z dravce. Jako by si místnost oskenoval už v momentě, kdy do ní vstoupil, a měl teď v hlavě exaktní a naprosto konkrétní plán lovu. Jako výsostně spontánního člověka mě tyhle vědecké typy fascinovaly. Precizní, věcný, schopný přirozeně si poradit i v situacích, co by u normálního smrtelníka způsobily přepálení pojistek. I nadále jsem setrvávala v nehybnosti, ruce jsem měla zvednuté jako idiotka, i když už jsem v nich nic nedržela. Až po chvíli jsem si uvědomila, že by bylo fajn spustit je dolů, ale nestihla jsem to. Zvedl ruce a propletl své prsty s mými.

Cítila jsem se, jako by do mě začalo proudit dvě stě třicet voltů. V hlavě jsem uslyšela zapraskání jisker. On nejspíš taky, protože mi stiskl ruce ještě silněji, lehce sklonil hlavu a přiblížil se k mému obličeji. Hrál si. Levhart, co stojí nad gazelou a zamýšlí se, jestli ji sežrat hned nebo až za čtyři minuty. Celou dobu jsem mu upřeně hleděla do těch neuvěřitelných očí – ostražitých, vyhodnocujících situaci a lehce přimhouřených v úsměvu. Jeho rty se zastavily pár milimetrů od těch mých. Zadržela jsem dech.

A pak mě políbil.

S klidem zoufalce jsem si uvědomila, že to je ten nejúžasnější polibek v mém dlouhém, bohužel už více než třicetiletém životě. Měkký a zároveň rozhodný, jemný i silný, agresivní i vzrušující. Zcela přirozeně jsem na něj zareagovala a rázem ucítila, jak se rozplývám. Jako bych celý život čekala jen na tuhle chvíli. Bum! A je to tady! Nepřemýšlela jsem a soustředila se jen na emoce. Čím víc na mě tlačil, tím více jsem mu podléhala.

Stále jsme se dotýkali jen rukama. No a samozřejmě i rty. A jazyky.

Tak moc jsem se koncentrovala na líbání, že jsem si ani nestačila všimnout, že už nesvírám prsty v jeho dlani. Zrovna mi totiž rozepínal zip na šatech, i když jsem teda vůbec netušila, kdy s tím začal. Zkušenej. Udělal to tak rychle a jemně, že než jsem vůbec stačila zaprotestovat, zip už byl úplně rozepnutý. Až dole. Čili u kalhotek. Bylo vidět, že to dělal stokrát. A jelikož jsem se včas nezmohla na odpor, usoudila jsem, že nebudu trapná a nebudu dělat scény, když už je hotovo. Tím spíš, že jsem s pulzující kundičkou očekávala další ukázku toho, co dovede.

Nemusela jsem čekat dlouho.

Levou rukou si mě pevně přitáhl, pravou rázným pohybem zajel pod šaty a stáhl mi kalhotky. Aniž by přerušil líbání, objal mi zadek. Pak mě vcelku silně plácl a zároveň se na mě podíval. Nejspíš si chtěl ověřit, jestli to nepřehnal, i když z výrazu jeho tváře jsem vyčetla, že s něčím takovým ani nepočítá. Tiše jsem zasténala, abych ho ujistila, že tohle je správná cesta. Usmál se, jako by mi chtěl sdělit: poslušná holčička.

Ó ano, dneska budu poslušná.

Objala jsem ho. Pod rukama jsem cítila pevné svalstvo jeho zad. Přesunula jsem ruce na jeho široká ramena, na zátylek. Byl tak napjatý, že jsem měla dojem, jako bych se dotýkala rozehřáté sochy. S erekcí.

Bylo mi totiž víc než jasné, že už je zcela připravený. Znovu mě chytil za půlky, roztáhl je a pak mi zezadu zasunul prst do kundičky. Zasténala jsem a křečovitě jsem mu zátylek sevřela. Byla jsem totálně vlhká.

Chvíli se ve mně pohyboval prstem, načež se jeho ruka vzdálila a spočinula mi na bocích. Své rty odtrhl od mých a odsunul se ode mě. Zprudka jsem se nadechla. Naše tváře od sebe dělilo jen asi deset centimetrů. Už se neusmíval. Prohlížel si mě s chladným zájmem, jako by zkoumal mou reakci a podle toho promýšlel další postup. Patrně se mu to, co viděl, zalíbilo, protože se usmál ještě víc než předtím. Ustoupil o půl kroku dozadu, rozepnul si knoflíky od košile a spěšně ji ze sebe shodil.

Byl… ideální.

Byl skvěle stavěný, měl široký, nepříliš hustě ochlupený hrudník, pěkně vyrýsovaná ramena a krk, na němž byl zřetelně patrný pulz. Cítila jsem se příjemně, protože všechno nasvědčovalo tomu, že nejen já šílím vzrušením. Natáhla jsem ruku a konečky prstů pohladila to místo. Zachvěl se, chytil mi ruku a zvedl ji ke svým ústům. Pak mi skousl prst a probodl mě pohledem svých ďábelských očí. To jsem teda pěkně v prdeli, pomyslela jsem si s potěšením, které bylo vzhledem k té situaci zcela nepatřičné.

Kapitola 1

„Malo, seš tam?“ zaslechla jsem radostný Zuzannin hlas. Podívala jsem se na hodinky, které jsem samozřejmě měla na ruce i během spánku. Bylo deset. Každý jiný člověk by za telefonát v tuhle hodinu dostal nějaký zvláštní dárek. Třeba pobyt na pranýři. Ránu pěstí. Nebo rozčtvrcení koňmi. Každý, jenom ona ne.

„Ne, tvoje matka,“ zabručela jsem a jen s obtížemi mírnila své vražednické sklony.

Zuzka je miláček, ale občas dokáže být příjemná asi jako papilomavirus chycený od nepříliš věrného ex. Nevzpomínám si, že by vůbec někdy začala hovor jinak než poněkud udiveným „Malo?“. V běžném každodenním životě mi to nijak nevadilo, ale zrovna dneska nebyl běžný všední den. Dnes byl den po. Konkrétně po párty. Konkrétně po párty u Zuzky. V hlavě mi tlouklo patnáct parních bucharů najednou a klidně bych odpřisáhla, že jsem jazykem vymetla celou Błędowskou poušť třikrát na délku a dvakrát na šířku, místo jícnu mám odpadní potrubí, a tak vůbec jsem se cítila, jako bych…

„Jak se cejtíš?“

Už už jsem otevírala pusu, abych jí řekla, že se cítím jako mrtvola paviána po třicetidenní hostině vyhladovělých supů, ale zarazila jsem se s otevřenými ústy, protože jsem si uvědomila, že to není pravda. Jako teda je to pravda, ale ne tak docela. Veškeré příznaky gigantické kocoviny byly plně autentické, ale přesto mi bylo úžasně. Nádherně. Parádně. Zkrátka absolutně hustě.

„Malo? Seš tam?“

„Ughhhrrrk…“

„Cože???“

Odkašlala jsem si, polkla jsem slinu, ještě jednou si odkašlala a zkusila to podruhé:

„No nic moc.“

„To bych řekla!“ vykřikla Zuzka triumfálně. „Když jsme tě nakládali do uberu, tak sis chtěla označovat jízdenku. A pak ses málem oběsila na pásech, když sis je snažila zapnout! Nevím, jestli bych tě pustila, kdybych toho řidiče osobně neznala. Jakmile tě viděl, hned kontroloval, jestli má dost pytlíků na blití. Hodilas šavli?“ zeptala se věcně.

„Neee… Teda jako spíš nevim.“

Zpanikařila jsem a začala přemýšlet, jak jsem se vlastně dostala domů. Koutkem oka jsem se mrkla do kabelky, která ležela v posteli vedle mě: peněženka tam byla, klíče taky. Kde mám mobil? Vyděsila jsem se, ale záhy jsem si uvědomila, že do něj právě mluvím. Hip, hip, hurá! Kurva. Můj majetek se tedy neztenčil. A pokud teďka dojdu ke dveřím a zjistím, že jsou zamčené zevnitř, budu moct navíc ještě předpokládat, že mě nikdo cizí nedonesl do postele a při té příležitosti neojel…

„Takžes blila,“ prohlásila Zuzka rezolutně, aniž by si byla vědoma, jak velké detektivní pátrání mám právě úspěšně za sebou. „To přeci není možný, aby se někdo tak nadranej nepoblil v autě. Fakt jsi u nás měla zůstat na noc. Baśka u nás zůstala a její kluk taky, i když teda on ne kvůli tomu, že by musel, ale aby – víš co…“

Poslouchala jsem ji jedním uchem a soustředila se na to, že jsem pátrala po příčinách překvapivé blaženosti, kterou pociťovalo moje jinak ztýrané tělo. Když totiž neberu v potaz výše popsané symptomy, bylo mi tak dobře, jako ještě nikdy předtím.

Záminkou k tomu, aby u sebe v Komorowě Zuzanna uspořádala párty, byl její svátek. Přesněji řečeno ten srpnový, protože v polském kalendáři je jméno Zuzanna celkem osmkrát, ale na oslavy svátku se nejlíp hodí termíny od května do září. Zuzka nelpí na jediném termínu a slezinu vždycky svolá podle toho, jak se vyvíjí různé další činitele: jak to vychází v kalendáři, podle dovolenkových plánů, množství práce, nálady a taky počasí. Tentokrát to vyšlo na jedenáctého srpna. Respektive na desátého, protože jedenáctého byla neděle.

Když jedu k Zuze na návštěvu, vždycky si volám uber, jen když jsem na tom s penězi bídně nebo mám prostě takový vrtoch, tak jedu příměstským vlakem WKD. Půl hodiny a pět a půl zlotého z centra Varšavy. Je tam čisto, příjemně a dostatek pohodlí, protože vlaky jsou nové, a mám z toho vždycky trochu pocit, jako bych jela na letiště za městem.

Tentokrát jsem zvolila ubera. Nechtěla jsem Zuzku rušit při přípravách té akce, a navíc i když bylo dost horko, vypadalo to na déšť. Nerada bych riskovala procházku v dešti v oblečení na párty, ale zároveň se mi nechtělo někde cestou převlékat a přezouvat… Vyšla jsem tedy už z domova oblečená, jak se sluší a patří: boty na podpatcích, kalhotky jen symbolické a kraťoučké šaty.

Mejdany pořádané u někoho doma byly obecně mé oblíbené. Určitě proto, že občas jsem měla náladu typu „kalíme až do úmoru!“ A takové akce byly bezpečnější doma než někde ve městě. A právě tohle byl přesně ten den. Nechtělo se mi přemýšlet o tom, co všechno se mi v poslední době v životě podělalo. Nevím, jestli už jsem se náhodou neblížila diagnóze alkoholismu, ale byla jsem si naprosto jistá tím, že holky obvykle tolik nepijou. Zatím jsem na dotaz „Nemáte náhodou problémy s alkoholem?“ odpovídala jako Ozzy Osbourne: „Ano, jednou jsem je měla. To když se mi nedařilo najít otevřenej bar.“ Ale nechávala jsem tu otázku neuzavřenou, zejména když jsem byla v takové náladě… Posledně jsem přesně v takové náladě skončila se Zuzkou a Zenonem v restauraci U Výra. Měl to být kultivovaný večer. Součástí mých nesčetných „předností“ je však i to, že když začínám mít okno, vůbec to na mně není poznat. Chovám se skoro úplně normálně, samozřejmě ve smyslu fyzickém, nikoli psychickém… I proto si mí přátelé nevšimli, že už jsem drahnou dobu mimo. Teprve když jsem se vracela ze záchoda, posadila se k úplně cizímu stolu, jakoby nic se pozorně zaposlouchala do rozhovoru lidí, co tam seděli, a dokonce se – bože můj! – pokoušela taky zapojit, pochopili, že už mám evidentně dost. No jo no… Nebylo pochyb, že jsem ideální adeptkou na to, abych se jednou stala hvězdou nějakého vtipného videa na youtubu. Ale tak zas lepší na youtubu než třeba na pornhubu…

A vtom znenadání, jako blesk z čistého nebe, se mi vyjevily nezřetelné, mlhavé, ale uspokojením prostoupené vzpomínky na včerejší akci… No jistě, můj pocit radosti, v kocovině tak neobvyklý, vyplýval z toho, že mě konečně někdo pořádně opíchal.

*

„Líbím se ti?“

Poprvé jsem uslyšela jeho hlas. Perfektně se k němu hodil: silný, rozhodný a hluboký. Měla jsem chuť padnout na kolena, když jsem ho slyšela, i kdyby do ouška četl třeba telefonní seznam, a ne kladl takové otázky… Mimochodem vysloveně rétorické. Vůbec jsem nevěděla, co to do mě vjelo, ale byla jsem nažhavená jako pec v Huti Míru.

„J… jooo…,“ vykoktala jsem jako čistokrevná blbka.

To jako fakt? Kde je má fantazie, kde je moje kreativita? Ten tajemný krasavec měl ovšem zjevně takové přiblblé idiotky v oblibě, protože se na mě podíval a usmál se.

„Když teda jo, tak pro mě možná něco uděláš? Vidím, že to chceš.“

Pomalu si rozepnul poklopec a rázným pohybem mě postrčil k zemi. Rázně, ale nikoli brutálně. Byl jako směsice chilli a vanilky. To je to nejvíc vzrušující spojení na světě. Na chvilku jsem zapomněla, že teď není ten nejvhodnější okamžik, že nejsem úplně nejstřízlivější, mám blbej vkus na chlapy a každej, kterýho si vyberu, je – jak se později ukáže – vylízanec a nemožnej kokot a sám neví, co chce. Pokud jde o mého nového tajemného společníka, byla jsem si jistá minimálně jednou věcí: tuhle hru dokonale znal, zdaleka ji totiž nehrál poprvé a byl v ní absolutní profík. No co… Už jen to ho stavělo vysoko nad všechny ty pošahaný případy, který jsem si obvykle vybírala: na netu borce a v životě tupce.

Klekla jsem si a pohlédla jsem na něj zdola.

„Co bys rád, abych pro tebe udělala?“

Smyslně jsem se usmála. Frajeřila jsem… Ale nebyla jsem teda připravená, že zareaguje až tak rychle: prudkým pohybem mi chytil bradu a během vteřiny mi ho narval do pusy…

Kapitola 2

Ve skutečnosti se jmenuju Malwina, ale nikdo mi tak neříká a skoro nikdo neví, že se tak jmenuju. Nenávidím své jméno a ještě víc nenávidím různé jeho zdrobněliny. Ptáte se proč? Tak si napište do Googlu „Malwina zdrobněliny“ a přesvědčte se sami. „Malwinia, Malwineczka, Malwinoczka, Malwinusia, Wisia, Malwis, Malwinuś a můj absolutní favorit – Malwiniak. To je přeci naprosto buranský, totálně trapný. Jako nějakej ohyzdnej trpaslík v gumácích. V jakémsi starém polském seriálu ostatně právě taková postava byla. Ten chlap se sice jmenoval Maliniak, ale to je prašť jako uhoď. „Mala“ sice taky není zrovna terno, ale přinejmenším se mi nechce zvracet, když to slyším. Navíc spousta lidí neví, že to je taky zdrobnělina, a zdrobňuje to dál. Jak? Tak to je nasnadě: Maleńka. A to už je úplně v pohodě.

Donedávna jsem se ve svém volném čase zabývala hlavně přemýšlením o tom, jak je možné, že je taková kočka jako já opět sama. A taky tím, že jsem podnikala čím dál méně intenzivní pokusy tuto situaci nějak napravit. Už několik dní, tedy od párty u ZZ Topů, se stala hlavním, zásadním a jediným smyslem mé existence snaha najít a získat někoho takového, jako je On. Tedy jako chlap, který na mou existenci už určitě zapomněl a který na několik desítek minut naprosto ovládl mé tělo a žalostné zbytečky myšlenek, co mi kroužily hlavou, a ojel mě tak, že už jenom když si na to vzpomenu, vlhnu, třesou se mi kolena a mám chuť vyvěsit na Spotted inzerát: „Hledám modrookého sexuálního boha, co mě nedávno opíchal, a já si nepamatuju, kam se pak poděl, protože mám vokno. Ahoj 600.“ Přísahám, že bych to tam klidně vyvěsila, kdyby to neznělo tak debilně a nezavánělo totálním zoufalstvím. A kdybych pojala aspoň na vteřinku podezření, že takový chlap jako on čte věci na Spotted. Jednou věcí jsem si však byla jistá: není možné, aby na světě byl jenom jeden jediný takový chlap. Naplnil mě vírou, roznítil ve mně zápal a vrátil mé existenci smysl. Udělal ze mě nadrženou potvoru.

A pak se vypařil.

Abyste plně pochopili, proč více než třicetiletá slečna tak silně prožívá sice velice kvalitní, ale přece jenom pouhý pich, musím postupně představit chlapy, co jsem s nimi chodila předtím. Myslím, že nejeden psycholog by o tom s radostí napsal doktorskou práci. Bylo by totiž co analyzovat: nefalšované obludárium… Ale jestliže jsem si vybírala právě takové – a ne jiné – lidi, určitě si říkáte, že mi v hlavě patrně nefunguje všecko úplně tak, jak by mělo. Mé milované kluky spojovala jedna věc: Na první pohled to byli vážně atraktivní a pozoruhodní jedinci. Měli své záliby, byli inteligentní a perspektivní. Po bližším seznámení ale… no potěš koště! Každej, ale naprosto každej z nich měl nějakej problém. A teď nemám na mysli obvyklé problémy, které jsem jim víc než ochotně pomáhala zvládat. Mluvím tu o věcech, které měnily můj život v tragikomedii s názvem Spas svého chlapa.

První měl alergii na práci. No fakt. Jeho CV by zabralo dobrých třicet stránek velikosti A3. V každém zaměstnání vydržel maximálně měsíc. Nikdo ho chudáčka nedokázal docenit. Jako starostlivá Matka Polka jsem platila všechny životní náklady, zvala ho na obědy, až jsem si jednoho krásnýho dne řekla, že na to seru. A tak nastal čas na Pana Číslo Dvě. Pan Číslo Dvě byl úžasný, inteligentní, měl práci, vážil si mýho intelektu i dobrýho srdíčka. Bylo nám spolu víc než výborně a já už se začínala smiřovat s myšlenkou, že společně zestárneme, když se mi po třech letech známosti svěřil, že má na druhém konci Polska manželku a dvě děti. A že je nikdy neopustí. Usnadnila jsem mu to dilema jednou krátkou větou: „Tak jdi do prdele, ty tragéde.“

Ten třetí zase… Na toho třetího jsem zatím neměla ani pomyšlení, protože to ještě bylo příliš čerstvé. Ale nasral mě tak, že jsem v důsledku toho uznala, že teď se zaměřím na zábavu, chlast a sex. Nic víc ani míň. Svůj komplex Batmana a matky spasitelky ukryju hluboko uvnitř sebe a budu se prostě výborně bavit.

Co ještě měli ti moji chlapi společnýho? V posteli to s nima bylo celkem oukej. No právě, do hajzlu. Celkem oukej. A „celkem oukej“ působí dost mrzce ve srovnání s tím, co se mnou dělal ten modrooký neznámý, kterému bych se zatím ani v duchu neodvážila přiřadit číslo čtyři.

Kdyby se mě někdo zeptal, co jsem dělala poslední tři až čtyři dny, měla bych na výběr dvě řešení: říct pravdu a hned pak si změnit jméno, bydliště, podstoupit plastickou operaci a v ideálním případě odletět na Mars, anebo prohodit pár frází o práci, dočítání nepřečtených knih, seriálu na Netflixu nebo intenzivním kurzu origami pro začátečníky. Pravda je totiž taková, že jsem spala, ležela v posteli a zírala do stropu, snila, pokoušela si vzpomenout, vzdychala, dělala si gin s tonikem, bezcílně těkala po bytě, poslouchala Massive Attack, zabíjela dlouhou chvíli na instáči, občas jsem zkontrolovala FB, dívala se z okna, připravovala tousty, zapomněla je vyndat z toustovače, vyhazovala je do koše, dělala nové, lehala si do postele a zase chlastala, tentokrát na babičku Tinu. You’re simply the best… Better than all the rest. Ještě štěstí, že jsem zrovna neměla žádnou urgentní zakázku – přesněji řečeno neměla jsem vůbec žádnou zakázku, tečka. Vždyť jsem ani nezapínala počítač. Tedy zapínala, ale ne proto, abych pracovala. Okamžitě jsem totiž otevřela instáč anebo – a nepřiznává se mi to snadno – Pornhub.

Nejtrapnější na tom všem je to, že mi nebylo nijak zvlášť špatně a netrápily mě ani výčitky svědomí. Žádné úvahy typu „Co to děláš se svým životem, ty idiotko?“ nebo „To fakt nemáš nic lepšího na práci?“ Z toho prapodivného stavu ustrnutí v časoprostoru jsem se vytrhla až dneska dopoledne. Důvod byl velice prozaický: došel mi gin. A mám-li být naprosto upřímná, tak mi došel gin, pivo, vodka, a dokonce i Temný sen – sedmdesátiprocentní lihový nápoj…

Nastal čas vrátit se do reality, ty blbá krávo, sdělila jsem si zdvořile v duchu.

Začala jsem zjišťováním, kolikátého vůbec je. Byla středa, z čehož vyplývalo, že od mého návratu z párty uplynuly tři dny. „Středa – je ho tam třeba,“ doplnil můj až do morku kosti zkažený rozum. Bohužel, vše na zemi i na nebi nasvědčovalo tomu, že šance, aby se to vyplnilo, jsou nulové. Nebo dokonce ještě nižší. Pravděpodobnost, že mi u dveří zaklepe chlap – odnedávna – mých snů anebo jakýkoli jiný muž a nabídne mi tento typ společného trávení volného času, byla tak chabá, že jsem ji vůbec nemusela brát v potaz.

No, a tak jsem ji v potaz ani nebrala.

Podívala jsem se do ledničky a cítila se jako medvídek Pú, který tam hledal Prasátko, a čím víc nahlížel dovnitř, tím spíš ho tam nemohl najít. Aby teda bylo jasno: Prasátko bylo to poslední, co bych ve své ledničce očekávala, ale ten zbytek seděl do slova a do písmene. Nebylo tam nic. Vůbec nic. Prázdnota vesmírného vakua je slabý odvar ve srovnání s tím, na co jsem se dívala. Nikdy jsem neměla ve zvyku nějak přehnaně plnit ledničku potravinami – samozřejmě nepočítaje pivo – a ani jsem to nepotřebovala, ale taky jsem si nedokázala vybavit, že bych ji někdy měla takhle vymetenou. Zajímavé bylo, že jsem si nedokázala vybavit ani to, že bych z ledničky za posledních pár dní vůbec něco vytahovala, vařila a jedla. Uvědomíme-li si, že jsem stále ještě byla naživu a neměla hlad jako vlk, vyplývalo z toho, že nějaké kalorie jsem za tu dobu přijímat musela. A to v jiném skupenství než tekutém čili v podobě alkoholu.

Tousty. Dělala jsem si tousty. No jo, ale většinou končily v koši, protože jsem je spálila na uhel nebo byly nechutně gumové, protože jsem je nedodělala a několik hodin nechala ležet v toustovači.

Kurňa, asi bych teď přece jen něco zakousla.

Zavřela jsem ledničku. Prolétlo mi hlavou, že bych se mohla stát autoritou v úplně novém oboru alkoholové výživy. Je překvapivé, že to až dosud nikoho jiného nenapadlo. Tahle mezera na trhu byla gigantická – asi jako Antarktida i s Ostrovem krále Jiřího a polskou výzkumnou stanicí nádavkem. Vyvážená strava zvolená v závislosti na pohlaví, věku, životním stylu a především finančních možnostech. Jiná by byla pro manažerské pracovníky (zejména single malt whisky, třeba osmnáctiletá Dalmore – šest set zlotých za lahev), jiná pro odborné kádry střední úrovně a drobné podnikatele (u nich by vládly vodky v ceně sedmdesát až osmdesát zlotých za flašku) a úplně jiná pro nezaměstnané (pivo extra strong z diskontu Biedronka ve slevě za dva zloté za plechovku). A pro každého taky něco k zakousnutí, abyste neřekli: sushi, steak anebo mortadela.

„Ty už kecáš z hladu, že jo?“ zaslechla jsem tichý, ale důrazný hlas ve své hlavě. Musíš něco sníst. Cokoli. Hlavně rychle.

Za deset minut už jsem stála ve frontě u pokladny Žabky v přízemí domu, kde jsem bydlela. Když jsem do obchodu vstupovala, netušila jsem, na co mám vlastně chuť, ale jakmile jsem svým pohledem zavadila o párky, bylo mi jasné, že to je přesně to, co můj vyhladovělý organismus potřebuje: solidní porci vody, soli, zahušťovadel, stabilizátorů, chemických látek zvýrazňujících chuť, antioxidantů, konzervantů s přídavkem rozemletých kostí, stehýnek, kůžiček a dalších náhražek masa. Chce se vám z toho blejt? Mně teda rozhodně ne. Ten, kdo vymyslel párky, byl moje spřízněná duše. Miluju ho skoro úplně stejně jako toho, kdo vynalezl kečup. Vůbec bych se nedivila, kdyby tihle dva pracovali v tandemu.

Popadla jsem dvě balení, a abych to trochu vykompenzovala, přidala jsem do košíku margarín, co zaručeně snižuje cholesterol v krvi – jako kdybych se o to někdy starala – a dvě grahamové housky. Pak jsem se svižným krokem vydala k pokladně. Ve frontě jsem byla pátá.

O pět minut později jsem stále byla pátá, ale zato už pořádně nasraná.

Vlastně neoprávněně. Nevím, jaké přednosti u mě shledávají jiní, ale já z nich vnímám především jednu věc: tam, kde mám na výběr několik front, si vždy a neomylně, se stoprocentní jistotou, zvolím tu, která postupuje nejpomaleji.

A co když si v supermarketu někdo zapomene zvážit švestky, kapustu anebo si vezme z regálu kuchyňský nůž bez čárového kódu? Pak s největší pravděpodobností, asi takovou, jakože dvě a dvě jsou skoro vždycky čtyři, za ním stojím ve frontě já.

A v bance to bývá ještě brutálnější: člověk ve frontě přede mnou zpravidla zplnomocňoval k disponování svým účtem strejčka z Francouzské Guyany, a to na základně notářského ověření vystaveného v Egyptě ve staré koptštině a přeloženého soudním tlumočníkem z Malediv. Ale i tak vyhrávalo letiště, kde jsem se obvykle postavila do fronty na kontrolu tam, kde to zablokoval hluchoněmý občan Spojených arabských emirátů s dvanácti masivními prsteny na oteklých prstech, který převážel atrapu přenosného protitankového raketometu.

Tentokrát jsem narazila na překážku v podobě starší dámy, který u kasy platila účty za elektriku, plyn a nájem sobě a několika sousedkám. Nemohla jsem si však nic vyčítat, protože pokladna tu byla jen jedna a za ní stál zpravidla milý a usměvavý pan Romek, momentálně ovšem naštvaný neméně než já.

Když paní všechny účty konečně doplatila, fronta se posunula. Sádlo, houska, půl litru vodky… Balení šesti piv… Hroznové víno, sýr, dvě lahve vína… A konečně moje párky, margarín a dvě grahamové housky.

„Mám vám k tomu ještě přihodit lahev ginu jako vždycky?“ zeptal se pan Romek zdvořile.

Strnula jsem. Tohle není v pohodě, Malo. Nejspíš bys měla se svým životem něco udělat. Snad teda ne hned tady a teď, ale rozhodně dřív než později.

„Ne, děkuju,“ odpověděla jsem a usilovně předstírala lhostejnost. „Kámoši už odjeli. Netušila jsem, že toho vypijou tolik…“

Jen se mi to zdálo, nebo na mě při přebírání hotovosti Romek spiklenecky zamrkal?

Vrátila jsem se domů, přemýšlela cestou o své úplně zbytečné existenci a v botách vešla do kuchyně. Dala jsem na plotnu hrnec s vodou, mrskla do něj párky a pustila plyn naplno. Rozkrojila jsem grahamovou housku, namazala obě půlky margarínem a vyndala párky na talíř. Prostě master chef, ty vole.

Stále v zamyšlení jsem párek vložila do pusy.

Ještě se ani nestačil pořádně ohřát. Měl teplotu lidského těla.

Přivřela jsem oči.

*

„Řekni mi, jaký to je,“ uslyšela jsem a zvedla oči. Snažila jsem se při tom nepřestat soustředit.

Nebylo to jednoduchý. Jeho péro se mi rytmicky zasouvalo do pusy a já se snažila udržet si to nějak pod kontrolou. Pod kontrolou jsem to ale neměla už od samého začátku a… právě to mě na tom asi nejvíc vzrušovalo. Samozřejmě jsem neměla ani v nejmenším šanci, abych mu na tu otázku odpověděla právě teď, a on to velmi dobře věděl. Vzpomněla jsem si na zubaře, který se mě vždycky zeptal, kam se chystám na dovolenou, zrovna ve chvíli, kdy mi píchnul umrtvující injekci. Jako kdyby čekal, že z kalhotek vytáhnu papírek s nápisem „Řecko“ a ukážu mu ho. Mluvit jsem totiž tak trochu nezvládala. Úplně stejně jako teď. Přimhouřila jsem oči a omotala ho jazykem.

„Neznáš mě.“ Přejel mi rukou po hlavě a pak si omotal pramen mých dlouhých vlasů kolem zápěstí a energicky si mě k sobě přitáhl. „Co když jsem vrah, násilník nebo magor. Co když jsem ženatej? Co když jsem terorista? Ale tobě je to fuk, že jo?“

Znovu jsem na něj pohlédla a zlehka pokývala hlavou. Jen natolik, nakolik mi to umožňovala jeho silná pracka, co mi celou dobu držela hlavu.

„To mně bylo jasný!“ prohlásil se zjevnou satisfakcí samce. „Ale je tady spousta dalších chlapů. A ty se tímhle určitým způsobem díváš jen na mě. Proč?“

Vyndal mi ho z pusy a chytil mě za bradu. Tentokrát to nebyla řečnická otázka. Evidentně očekával odpověď.

„Působíš jako kus pořádnýho hajzla, takže ti neublížím, nezamiluješ se, easy come, easy go,“ odpověděla za mě vodka, kterou jsem vypila.

A pak že in vino veritas.

Koutky úst mu lehce cukly. Trochu úsměvem, ale trochu taky rozčilením.

„No když myslíš, tak se pokusím nezklamat tvý očekávání. Ty mi neublížíš, ale uvidíme, jestli já neublížím tobě…“

Chytil mě za rameno a rázně vytáhl nahoru. Znovu jsem stála naproti němu…

Kapitola 3

„Dobrý večer, nemohla byste mi půjčit dvě vajíčka?“

Úplně jsem se zasekla. Domnívám se, že jsem se tvářila jako svišť, kterému nacpali do zadku pumpičku na kolo, ale nebylo divu. Sobota, půl osmé večer – a ve dveřích mého bytu stojí nádhernej kus chlapa a chce si ode mě půjčit dvě vajíčka. Spolkla jsem odpověď „A svoje vlastní nemáš?“ Přestože ten bůh sexu přednedávnem rozbil mou představu o mužích napadrť, dovedla jsem si zachovat zdravý úsudek. Pokud bych to měla posoudit objektivně, tak tenhle strčil tamtoho do kapsy, i když to nijak neotřáslo mým přesvědčením, že u Zuzky jsem potkala toho jediného. Ba dokonce Jediného.

Přítomný fešák bydlel ve stejném patře jako já, na druhém konci chodby. Nastěhoval se před třemi měsíci a prezentoval se mi už první den, kdy si stěhoval krámy do svého bytu. Vynášení sice měla na starosti stěhovácká firma, ale fešák měl pravděpodobně duši filantropa a cítil, že musí pomoct, anebo to prostě chtěl mít z krku co nejdřív. Metr devadesát, blonďaté vlasy, blankytně modré džíny a k tomu přiléhavé triko v mé oblíbené zelenomodré barvě. Pánové z firmy si vzali na starost nábytek a on pobíhal nahoru a dolů s menšími věcmi. Byly to především krabice s knihami.

S knihami!

Zjistila jsem to dost bolestivým způsobem, když jsem se po dlouhém marném čekání na výtah rozhodla jít po schodech. Se sluchátky v uších jsem se zaobírala vyhledáváním hudby v telefonu a neslyšela jsem ani si nevšimla, že někdo běží s obrovskou krabicí v rukou. On se patrně také víc soustředil na to, aby nohama trefil na každý druhý schod, než na to, aby se díval před sebe, a v souvislosti s tím došlo mezi prvním a druhým patrem ke srážce. Je nutno uznat, že ten kluk měl i tak dobrý postřeh, protože ač jsem se objevila v jeho zorném poli na poslední chvíli, stačil během zlomku vteřiny zabrzdit. Totéž bohužel nemůžu prohlásit o sobě; byla jsem zcela zabraná do vyhledávání nejnovější desky Volbeat a napálila jsem to přímo do něj a té krabice, kterou jsem mu vyrazila z rukou. Jak se ukázalo, nebyla ani zalepená a část jejího obsahu se vysypala na schody a druhá část mně na nohy.

Auvajs.

Bohužel to byly především staré poctivé knihy s pevnou vazbou, a ne pornografické detektivky – arcidíla současné populární literatury, co se vydávají na nějakém pseudopapíru. Nevěřili byste, jaké to je, když vám bichle vážící minimálně kilo spadne z výšky více než metru na nohu, navíc pod tak rafinovaně zvoleným úhlem, že vás svými rohy, ostrými a tvrdými jako hovado, zasáhne přímo do nártu anebo – což je ještě horší – třeba do malíčku. Taková zkušenost dokáže i toho nejzapřisáhlejšího milovníka literatury během okamžiku změnit v bojovného stoupence všeobecného analfabetismu. „Přeju ti, ať šlápneš do lega, ty zmrde,“ je ve srovnání s tím docela milé přání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dohoda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.