Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kristen Callihan: Drahý nepřítel

Vydání první

Copyright © 2020 by Kristen Callihan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2514. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dear Enemy vydaného v roce 2020

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Caroline Teagle Johnson

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1829-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1830-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Kristen Callihan

Drahý nepřítel

„A já bych mu jeho pýchu snad ani nezazlívala,

kdyby se nedotkl té mé.“1

Jane Austenová, Pýcha a předsudek

Prolog

Před deseti lety

Shermontská střední škola, Shermont,

Severní Karolína

Rozhovor v ročence maturitního ročníku

Otázka č. 1: Pokud byste měli možnost si střední školu zopakovat, udělali byste to?

Macon Saint: Děláte si srandu, že jo? Ne.

Delila Bakerová: To má být chyták? Ne.

Otázka č. 2: Kdo z vaší třídy má největší šanci uspět?

Delila Bakerová: Ale no tak. Všichni vědí, že nejúspěšnější bude Macon. Ne že by si to zasloužil.

Macon Saint: Já. A Delila Bakerová. Paličatá jak mezek. Zatne zuby a nedá si pokoj, dokud nedosáhne svého cíle.

Otázka č. 3: Koho byste chtěli po svém boku v případě invaze nepřátelských mimozemšťanů?

Macon Saint: Delilu Bakerovou. Pořád něco žvaní tak hlasitě, že by odtud emzáci zase radši hodně rychle zdrhli.

Delila Bakerová: Macona Sainta. Předhodila bych jim ho, tím získala cenné vteřiny a zachránila si život.

Otázka č. 4: Který okamžik na střední škole je pro vás nezapomenutelný a užili jste si ho?

Delila Bakerová: Maturita. Ano.

Macon Saint: Maturák. Ani omylem.

Macon Saint byl ďábel. Věděl to každý s kusem mozku v hlavě. Naneštěstí nikdo z mých spolužáků na Shermontské střední škole podle všeho neuměl ten orgán mezi ušima používat. Ne, padali mu k nohám, jako by byl snad bůh. Měla jsem takové tušení, že právě tohle je znamení, že máte co do činění se skutečným satanášem: při pohledu na něj lidi vypínají zdravý rozum a jen obdivně vzdychají.

Ne že bych se jim divila. Krása dokáže oblbnout i ty nejlepší z nás. Macon měl tvář anděla – tak krásnou, až vás to nutilo k zamyšlení, jestli ji opravdu vytesal svou rukou sám bůh, s černými vlasy tak hustými a lesklými, až se zdálo, že se mu nad nimi vznáší svatozář. Ano, byl hezký. Jediný, kdo se mu dokázal čistě svou fyzickou dokonalostí vyrovnat, byla moje sestra Samantha.

Zatímco my ostatní se potáceli pubertou s elegancí pelichajících labutí, zakopávali o vlastní příliš velká a nemotorná chodidla, při úsměvech ukazovali křivé zuby a jisté části nám rostly rychleji než ostatní, Macon a Sam byli jediní, kdo si vůči tomu zachovali imunitu.

Byli dokonalý páreček, bez uhrů a s končetinami v dokonalém poměru. V porovnání s námi ostatními, kteří v pubertě ztratili svůj lesk, celí zářili. Nebylo žádným překvapením, že na základce i střední spolu s pauzami chodili. Byli Ti krásní.

Ti předurčení udělat mi ze života peklo.

Chladný a povětšinou mlčenlivý Macon na mě často zíral, jako by mu nešlo do hlavy, proč dýcháme stejný vzduch. Na tom jediném jsme se shodli. Jinak jsme byli jako oheň a led.

Poprvé jsem Macona spatřila, když postával na širokém trávníku, který se táhl před sídlem, jež po generace patřilo rodině jeho mámy. Pevně svíral baseballový míč a díval se, jak jezdím po ulici sem a tam. Byl vyhublý jak tyčka a o pět centimetrů menší než já. Cítila jsem zvláštní potřebu ho chránit a věřila, že pohled v jeho očích zračí zranitelnost. Velmi rychle jsem si uvědomila, že jsem se v něm zatraceně mýlila.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho, když jsem k němu dojela na kole. „Bydlím v domě na konci ulice. Třeba můžeme být kamarádi?“

Tehdy se ke mně otočil. Upřel na mě tmavé, tak tmavé oči, že jejich hnědé zorničky vypadaly skoro černé, lemované hustými dlouhými řasami. Během našich studijních let budou o těch očích holky rozhlašovat, jak jsou krásné, a obdivně nad nimi vzdychat. Pokud chcete znát můj názor, jeho oči byly chladné a vypočítavé. Přimhouřil je.

„Ty seš blbá, nebo co?“

Jeho slova byla jako facka do tváře. „Cože?“

Pokrčil rameny. „Asi jo.“

Vůbec jsem ho nechápala. Chovala jsem se k němu slušně, jak mě to naučila máma. „Proč říkáš, že jsem blbá?“

„Bydlím tu celej život. Fakt myslíš, že bych si nevšim, že se do mojí ulice nastěhoval někdo novej? Myslíš, že potřebuju kámoše?“

„Jenom jsem se chtěla družit. Moje chyba.“

„Družit? Teď mluvíš jak nějaká stará bába.“

Slušnost je očividně jenom pro trouby. „Jsi pitomec.“

Nadzvedl bradu a odhalil nateklý škrábanec na čelisti. „A ty otravná.“

Nikdy se nedozvíme, co bych mu bývala odpověděla, protože v tu chvíli se u nás objevila Sam. Je o deset měsíců mladší než já, a tak nám lidi posměšně přezdívají irská dvojčata. Trochu krutý žert, protože každému, kdo má oči, je zřejmé, že si se svojí rodinou nejsem moc podobná.

S blonďatými vlasy spletenými do francouzského copu se usmála. S chybějícím předním zubem vypadala trochu jako rozpustilý skřítek.

„Delily si vůbec nevšímej. Naše babička Belle o ní říká, že je morous.“

Proto jsem měla raději babičku Maeve.

Sam nakrčila roztomilý nosík. „Podle mě to znamená, že je věčně nabručená.“

Zlý kluk si mě prohlédl očima schovanýma pod inkoustovou ofinou. „Jo, to znamená.“

Zaprděla jsem na rty. „Pokud člověk sděluje názor odlišný od ostatních, neznamená to, že je morous. Znamená to, že mu funguje mozek. Je mi líto, že jste to vy dva ještě nikdy nepoznali.“

Na to se Sam dlouze a přehnaně rozesmála a plácla mě po rameni. Silně. „Je to náš vtipálek.“ Varovně mi rameno stiskla a klukovi věnovala široký, rozzářený úsměv. „Jsem Samantha Bakerová. Jak se jmenuješ?“

„Macon Saint.“

„Macon? To se rýmuje s flakon. Voňavky mám ráda. A Saint je taky super. Vypadáš jako anděl. Ne teda takový ten holčičí anděl, jasně že ne. Klučičí anděl. Můžu ti říkat Saint? Bydlíš v tom velkém starém domě? Je moc hezký. Máš rád sušenky s burákovým máslem? Máma je zrovna upekla.“

Macon ten její slovní výlev mlčky poslouchal a já čekala, že se do ní pustí stejně jako do mě, protože i já jsem byla v pokušení jí na tu lavinu slov něco říct. Jen se však na ni trochu křivě usmál. Ten úsměv brzy začnu nenávidět.

„Ty asi morous nebudeš, co?“

Pronesl to podlézavě, takže jsem pochopila, že tím naznačuje, že je Sam tupá jak tágo. Jí to ovšem nedocvaklo.

„Ne,“ odpověděla celá rozzářená. „Jsem veselá.“

Protočila jsem panenky, ani jeden to však nevzal na vědomí a tím to haslo. Macon si šel se Sam pro sušenky a já skončila jako páté a nechtěné kolo u vozu. Ztratila jsem v sestře občasnou spojenkyni a získala otravného, uštěpačného kluka.

Během následujících let Macon vyrostl o pěknou řádku centimetrů a holky ve škole po něm vzdychaly. A Sam se stala jeho přítelkyní. A bylo to. Macon Saint trávil u nás doma víc času než mimo něj. Polehával na našem gauči, kradl ovladač, aby se mohl dívat na sportovní přenosy, seděl u naší večeře a házel po mně drobky jídla, když se zrovna moji rodiče nedívali. Nejhorší na tom bylo, jak mě jeho blízkost bolela. Jejich blízkost. Protože jsem si v jejich společnosti připadala jako podřadná.

Nikdy jsem nechodila na rande ani neměla vážného přítele. Nikdy mě nikdo na rande nepozval a netušila jsem, jak bych někoho mohla pozvat. Byla jsem jednoduše Delila, sama samotinká. Kamarádky, které jsem si našla, byly ze Sam a Macona nervózní a nechtěly chodit ke mně domů, protože se bály, že tu na ně narazí. Což znamenalo, že jsem buď chodila za nimi, nebo jsem čelila krásnému párečku sama.

Na střední škole už jsme do sebe s Maconem šili, kdykoli jsme na sebe narazili. Ovšem až na konci našeho čtvrťáku se můj odpor k němu změnil v čirou nenávist.

„Jdeme se Saintem na maturák.“ Sam si s vítězoslavným úsměvem otevřela skříňku.

Ukládala jsem právě do skříňky pouzdro s houslemi a ani nevzhlédla. „Sammy, to bylo snad už dávno nad slunce jasnější. Maturák se koná za měsíc. Proč mi to vůbec říkáš?“

Sam obrátila oči v sloup. „To mi to vážně nemůžeš přát?“

„Co ti mám přát? Že chodíš s ďáblem? Že jsi nasadila laťku tak nízko, že ve všech budoucích vztazích si budeš říkat, jak jsi to s tím nebo oním vyhrála?“ Pokrčila jsem rameny. „Asi by se dalo říct, že sis to dobře naplánovala.“

„Jenom závidíš, protože nemáš s kým na maturák jít.“

„Že závidím?“ Odfrkla jsem si. „Jdeš na maturitní ples s Kenem v životní velikosti, ale i ta panenka má zajímavější osobnost než Saint. To už bych šla raději sama než se spokojit s touhle vyhlídkou.“

„Lhářko. Vsadím se, že kdyby tě pozval Matty Hayes, šla bys.“ Ať se jde Sam bodnout za to, že vidí to, co jsem jí ukazovat nechtěla. Matty se mi drobátko líbil. Sam se na mě zakřenila. Četla ve mně jak v laciném bulvárním plátku. „Možná by s tebou i šel, kdyby sis dala na svém vzhledu aspoň trochu záležet.“

„To ani omylem.“ Oznámení zaznělo hlubokým, sebejistým hlasem. Ne mým.

Při zvuku jeho charakteristického hlasu, jenž mi zazněl někde nad hlavou, mi ztuhla ramena a ovanula mě vlna čirého děsu.

Macon se ramenem opíral o stěnu mojí skříňky a výsměšně na mě hleděl s očima pod kšticí vlasů sestříhaných na Zaca Efrona. Kdykoli jsem se na Macona Sainta zadívala, jako bych dostala ránu na solar. Byl nádherný, jasně, nejvýraznější byly ale jeho oči. Jejich pohled pálil, jako by mi mohl sežehnout kůži na popel a vyrvat srdce z hrudi.

Máma vždycky říkala, že se vyjadřuju vzletně, ale tak to opravdu bylo. Vyměnit si pohled s Maconem bylo jako postavit se do cesty rozběsněné bouři. Vyjdete z ní zesláblí, udýchaní a pohmoždění.

„Nevzpomínám si, že bych tě pozvala, ať se k naší konverzaci připojíš,“ podotkla jsem.

Odfrkl si. „Pozvánku nepotřebuju. A u Hayese nemáš šanci. Ten je na vypatlaný vyzábliny. Víš, co myslím. Holky jako Barbie.“

Jeho zmínka o vyzáblinách mi vyrazila dech. Očividně taky slyšel moji poznámku o Kenovi. Bylo mi to ukradené a taky jsem mu to chtěla říct, Macon však neskončil. Přistoupil tam na té chodbě krátce před obědem až ke mně, prohlédl si mě tmavýma divokýma očima a nesouhlasně nakrčil nos. „Vypadáš v těch šatech jako kroketa, Bakerová.“

Štvalo mě, že najednou lituju, že jsem si pro dnešek zvolila pletené šaty v barvě velbloudí srsti a semišové kozačky ve stejném odstínu, a taky to, že jsem si pod jeho kritickým pohledem začala připadat jako brambora.

Nic z toho jsem však nedala Maconovi najevo.

„Pro některé z nás není vzhled všechno, Podfukáři.“ Protože přesně tohle byl – dokonalý podfukář, který ostatní přinutil věřit, že by ho měli obdivovat. „Krása vybledne a na povrch vyplave ošklivost, kterou v sobě nosíš.“

Narovnal se a ušklíbl. „Předpokládám, že jsi jedna z těch, kterým na kráse nezáleží a člověka si zamiluje jenom pro jeho osobnost, že jo?“

Cítila jsem v tom léčku, jen jsem nevěděla, kam tím míří nebo jak se jí vyhnout. Zvedla jsem bradu a zachovala klid. „Ano.“

Přikývl, jako by si tím potvrdil něco, o čem věděl jen on, a naklonil se ke mně. Většina mých spolužáků byla cítit přílišným množstvím deodorantu, Macon naopak voněl po cedrovém mýdle a feromonech, z kterých by se holce zamotala hlava.

„Něco mi pověz, Kroketo. Vážně tě zajímá krásná duše, když u sebe v pokoji vzdycháš nad kalendářem polonahých hasičů?“

Zbledla jsem a nepříjemně mě zamrazilo.

Macon se krutě usmál. „Ani na vteřinu nevěřím, že by tě Hayes upoutal oslnivou osobností. Chováš se povýšeně, přitom ti na vzhledu záleží stejně jako nám ostatním. Já mám alespoň odvahu to přiznat.“

Co na tom bylo nejhorší? Že měl pravdu. S třísknutím jsem svou skříňku zabouchla a utekla.

„Člověk se s tebou dobře baví, Kroketko,“ křikl za mnou rozesmátým hlasem. Zatraceně hlasitým. A když Macon Saint promluvil, lidi poslouchali.

Do oběda se už jídelnou nesly vtipy o kroketách. Ke svému zděšení jsem se příštího dne dozvěděla, že je k obědu smažený sýr s kroketami. Kam jsem se podívala, všude jsem viděla jen ty hnědé kuličky z bramborového těsta. Král Shermontské střední mě označkoval a všichni se podle toho zachovali.

Moje zoufalství zesílilo do takové míry, až jsem málem ani nešla na maturitní ples. Tehdy se do toho konečně vložila Sam a přišla za mnou do pokoje na kus řeči.

„Nedělej si ze Sainta těžkou hlavu. Myslí to jako legraci.“ Vzala mě za ruku a zadívala se na mě bezelstnýma modrošedýma očima. „A je vážně paráda, že ti dal přezdívku. Nikomu jinému ji nedal. Ani mně.“ Při tom pomyšlení se zamračila, jako by si právě uvědomila něco, co se jí vůbec nelíbilo.

„Kroketa není přezdívka,“ vyštěkla jsem. „Je to urážka. Klidně ti ji přenechám.“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou, až se jí rovné vlasy v lesklé vlně přehouply přes rameno. „Potřebuju něco jiného. Něco, čím stvrdím náš vztah.“

Byla jsem pyšná na to, že jsem se v tu chvíli nepozvracela, avšak bez přemýšlení jsem vyhrkla: „Co třeba takovou věc jménem zrcadlo? Když se v nich oba tak rádi zhlížíte?“

Sotva jsem to řekla, zalitovala jsem. Samina krásná tvář zčervenala. Okamžitě vstala z postele.

„Sam, nemyslela jsem –“

„Ne,“ skočila mi do řeči ostře. „Řekla jsi svoje. Víš, Saint má pravdu. Nemůžeš si pomoct a prostě musíš lidi urážet.“

„Omluv mě, budu se teď chvíli dusit ironií,“ odsekla jsem.

„Pořád vtipkuješ,“ pokračovala Sam, přestože to ode mě vtip nebyl. Složila si paže na hrudi. „Tvůj problém je, že nevíš, jak tuhle hru hrát.“

„Jakou hru? Život není hra.“

„Blbost. Vždycky byla a vždycky bude. Musíš se usmívat, ať už chceš, nebo ne. Lichotíš důležitým lidem, aby ti pomohli nebo ti kryli záda.“ Počítala na prstech. „Když všichni předpokládají, že jsi ten nejhodnější, nejnápomocnější nebo nejupřímnější člověk na světě, projde ti úplně všechno.“

„Tak taková bych podle tebe měla být?“ vložila jsem se do toho. „Falešná a vypočítavá?“

Sam pokrčila rameny. „Přesně takhle se ti nejúspěšnější lidi dostali tam, kde jsou. Intrikují, uzavírají spojenectví a uskutečňují své plány.“

„Pokud tohle znamená úspěch, tak o něj nestojím. Radši ničeho nedosáhnu, než abych měla černé svědomí.“

Sam si povzdechla. „Klidně si do mě rýpej, jestli chceš, ale vím, že se bojíš jít na ples. Sama.“ S těmi slovy odešla.

Tím bylo rozhodnuto. Vyrazila jsem s mámou koupit šaty. Nikdo mi nebude nadávat do zbabělců. Vybrala jsem si smaragdově zelené, dlouhé pouzdrové šaty klasického střihu s křidélkovými rukávy.

Připadalo mi, že v nich příliš poutám pozornost, máma ale přísahala, že mi moc sluší.

Šla jsem sama. Logicky vzato jsem věděla, že nejsem jediná, kdo jde na ples bez partnera, přesto se mi nervozitou svíral žaludek, zatímco jsem kráčela chodbou k tanečnímu sálu hotelu, v němž se konal náš maturitní ples.

Pak jsem ho spatřila.

Macon se znuděným výrazem postával za skupinou svých přátel, jejichž pozornost v tu chvíli patřila Sam. Nevím, co ho upozornilo na můj příchod, ale otočil se ke mně, právě když jsem se přiblížila. Zadívali jsme se na sebe. Zpomalila jsem.

V dokonale padnoucím obleku vypadal… Bylo to zvláštní, ale jako by sem nepatřil. Patřil k těm krásným lidem, kteří si užívají večírky někde na jachtě nebo předvádějí luxusní modely na pařížských přehlídkových molech. Nevím, proč jsem si to neuvědomila dřív – že do tohoto města nezapadá, stejně jako já. Rozdíl byl v tom, že nikomu nevadilo, že je Macon outsider – byli v jeho společnosti rádi.

Nevzpomínám si, že bych se pohnula, ale najednou jsme se ocitli tváří v tvář. Prohlédl si mě zamračenýma tmavýma očima.

„Přišla jsi.“

Dobře… „Neměla jsem sem snad chodit?“

Svraštil obočí ještě víc a těkal pohledem, jako by ho můj příchod zneklidnil. „Nevěřil jsem, že se tu ukážeš.“

Pokrčila jsem rameny, vědoma si svých nóbl šatů, make-upu a vlasů upravených do rozpuštěných kudrn. Necítila jsem se sama sebou, ale připadala jsem si krásná.

„Mrzí mě, že jsem tě zklamala.“

Promluvil až po chvíli, tiše, skoro šeptem. „Nejsem zklamaný.“

Oba jsme se odmlčeli, stejně překvapení a zmatení. Sice jsem ho asi nezklamala, ale ani to nevypadalo, že má radost. Tu jsem neměla ani já. Maconu Saintovi jsem nevěřila. Jako bychom uzavřeli nepsanou dohodu, oba najednou jsme se otočili a rozešli se každý jiným směrem.

Rozechvělá a s bušícím srdcem jsem vešla do sálu. Většina čtvrťáků buď tancovala, nebo se bavila ve skupinkách. U jedné zdi stál dlouhý švédský stůl a u něj řada zájemců o jídlo.

Nevadilo mi to, protože jsem byla stejně příliš zneklidněná, než abych dokázala cokoli sníst. Brzy se však začal nést sálem šelest a překvapený smích. Hluk narůstal a postupně se měnil ze šokovaného na zlomyslný.

Zdrojem smíchu byl švédský stůl, a když jsem se k němu zadívala, pohled mi oplatily desítky párů očí. Zahořely mi tváře a rozhlédla jsem se kolem. Všichni na mě zírali.

S hrdlem sevřeným panikou jsem se pomalu vydala ke stolu. Všude zněl smích a vzduchem se neslo šeptané slovo „Kroketa“. Tehdy jsem pochopila. Jídlo.

Na všech tácech ležely krokety. Všude samé krokety.

Nedokázala jsem se nadechnout. Svaly se mi ublížením zatnuly. Někdo zahvízdal a najednou odněkud přiletělo několik kroket. Jedna z nich mě zasáhla do šatů a na saténu po sobě zanechala mastnou stopu. Trhla jsem sebou. Kůže mi hořela. Na opačném konci sálu moje sestra zalapala po dechu a v panice vytřeštila oči, nepostavila se však za mě. Jako by ztuhla.

Nějak jsem poznala, že do sálu vešel Macon. Zastavil se několik kroků ode mě a zíral na stůl.

Jeho kamarád Emmet zvolal: „Tohle se ti povedlo, Sainte. Úžasnej kousek!“

Všichni se rozesmáli. Bolestně ostře jsem se nadechla.

Macon neodpověděl. Zaletěl ke mně pohledem. V očích se mu mihlo něco zneklidňujícího, zvláštní směs emocí, které jsem nerozšifrovala. Po jedinou krátkou vteřinu jsem si říkala, že to možná byly výčitky svědomí, jenže pak narovnal ramena, jako by čekal bitvu.

V uších mi řvala zuřivost a dodávala mi sílu.

Vyrazila jsem k Masonovi, který se nehnul ani o píď. Sál umlkl.

„Ty… hajzle,“ sykla jsem. „Sice jsi všechny oblbnul, ale já znám pravdu. Uvnitř jsi odporný. Bezcenná duše, která nikdy nedojde vykoupení.“

Odpovědí mi byl vztek, který se mu mihl přes dokonalý obličej, neřekl však ani půl slova, jen vycenil zuby, jako by se snažil ovládnout. Na tom však už nezáleželo. Skončila jsem s ním.

„Opravdu tě upřímně nenávidím,“ zašeptala jsem a vyběhla ze sálu.

Toho večera jsem objímala mámu, neschopna pláče, avšak roztřesená ponížením a vztekem. Hodinu po mně se domů vrátila i Sam, uplakaná s černými šmouhami rozmazané řasenky na tvářích. Macon jí dal kopačky.

„Prý se sestrami Bakerovými skončil,“ vzlykala a tiskla se ke mně. „Že mu za tu námahu nestojím.“

Chtěla jsem s ní soucítit, avšak nedokázala jsem to. Jen jsem ji polovičatě objala. „Bez něj ti bude líp.“ V životě jsem neřekla nic pravdivějšího.

Sam se na mě v tu chvíli zadívala a pevně mě sevřela. „Moc se ti omlouvám, Delilo. Omlouvám se, že jsem mu dala přednost před tebou. Za všechno se ti omlouvám.“

Macon Saint mě sice ranil, ale sestry Bakerovy se aspoň usmířily. Naše rodina se brzy poté odstěhovala a už nikdy jsem Macona neviděla. Jizvy, které zanechal na mé duši, se však nikdy nezahojily.

1. kapitola

Delila

Babička Maeve říkávala, že z nenávisti se vám srazí těsto a že dobrý koláč se musí dělat s láskou. Nevím, jak je to s nenávistí, ale na briošce se rozhodně odrazilo, že jsem ve stresu. Těsto bylo teplé a hrudkovité, správně by mělo být hladké a studené. Ve všem tom rozčílení jsem ho přehnětla.

Zítra se koná brunch na oslavu máminých narozenin a Sam se mi už celé dny neozvala. Sam měla mámě koupit dárek, zatímco já se starám o pohoštění. Sam slíbila, že pro mámu objeví něco „úúúžasného“ a že si o finance nemám dělat starosti. No, dělám. Zvlášť když má Sam skoro pořád hluboko do kapes. Když rozhazuje, obvykle to značí problémy.

Těsto se mi lepí k dlani. Znechuceně zamručím. Naberu tu hmotu, vyhodím ji do koše a začnu s mise en place nanovo. Jsem profesionální kuchařka, ne pekařka a je to znát. Jsem však odhodlaná to dokázat.

Zrovna otevřu pytlíček droždí, když mi cinkne mobil.

Neznámé číslo: Sam, jestli se nevrátíš do půl hodiny, volám policii.

Je to tak zvláštní textovka, že na ni zůstanu celá zamračená zírat. Číslo neznám, ale ta „Sam“ mě zarazila. Zvláštní, že jsem zrovna na svoji sestru Sam myslela. Na druhou stranu je Sam běžné jméno. A co já vím, Sam z textovky může být klidně chlap.

Dorazí další textovka.

Neznámé číslo: Myslím to vážně. Na tu tvoji hru na křehkou květinku ti už neskočím. Vím, že jsi mi sebrala hodinky. A taky je VRÁTÍŠ.

Tak teď už jsem se zarazila. Kolikrát si Sam stěžovala, že jí vyčítám, že si hraje na křehkou květinku. Pohled na mobil mi připomene, že je prvního dubna.

Obrátím oči v sloup, opráším si ruce a zvednu mobil.

Já: Tohle je ten nejtrapnější aprílový žert na světě, Sam. Aspoň předstírej, že jsi někdo jiný.

Okamžitě mi dorazí odpověď.

Neznámé číslo: Děláš si prdel? Záměna identity? Tak na tohle si chceš hrát? Dej si pohov a PADEJ SEM. HNED!

Začínám být otrávená, a tak ťukám písmena rychleji než obvykle.

Já: Tohle ani není Samino číslo, takže tu kecáš jenom TY! Nech těch pitomin. Mám dost práce s přípravou brunche pro mámu.

Neznámé číslo: Prosím tě, ty tvoje výtvory znám. Lepší je i jídlo z plechovky.

Tak tuhle podpásovku si mohla odpustit. Odpověděla jsem.

Já: Víš, Sam, chováš se jak… dement.

Odpověď chvíli nepřicházela. Skoro jsem cítila, jak Sam uvažuje, že té svojí přetvářky nechá. Když však konečně odpověděla, nenapsala to, co jsem čekala.

Neznámé číslo: To jsi právě citovala Šestnáct svíček?

Já: No, jasně. Vždyť je to můj oblíbený film, přestože v něm hraješ „ty“.

Musím se usmát. Vždycky mi vadilo, že se hlavní postava jmenuje stejně jako moje sestra, a ne jako já. Sam do mě kvůli tomu často rýpala.

Znovu mi cinkne mobil.

Neznámé číslo: Ten film měla ráda Delila. Ty na rozdíl od ní nejsi schopná posedět na místě dost dlouho na to, abys jakýkoli film dokoukala. Nech už těch her a vrať mi moje hodinky.

Zamračím se. Její odpověď je prostě divná. Sam nikdy samu sebe neuráží. A už vůbec by si nevyčítala něco, co je pravda. Sam nikdy nevydrží sedět klidně po celý film. Ví to jen několik málo lidí. Sam umí dokonale skrývat to, co považuje za vady. Porucha pozornosti není podle mě žádná vada, podle Sam však rozhodně je. Krk a ramena mi ztuhnou napětím. Tyhle textovky se mi pranic nelíbí. Nejsou vtipné a něco mi na nich nesedí.

Já: Už toho nech. Peču. Vymysli si lepší vtip.

Odpověď nedorazí, proto předpokládám, že je po všem. Zvednu pytlík mouky a začnu odměřovat, když mi Sam napíše.

Neznámé číslo: Vaří a peče Delila. Ty ne.

Nechci se mi věřit ničemu jinému, než že mi píše Sam, aby mě rozčílila. Je vynikající lhářka – profesionálka v oboru, v kterém jsem já amatérka. Z té zprávy však zaznívá něco, možná její tón, který ve mně vzbuzuje určité obavy, a naskakuje mi z toho husí kůže.

Teď už trochu roztřesenýma rukama odpovím.

Já: Protože JSEM Delila. (Překvápko, co?)

Nastane dlouhá pauza. Cítím ji v kostech. Čekám se sevřeným žaludkem. Už mi to jako blbý vtípek nepřipadá. Určitě to tak ale musí být. Sam umí být pěkně zlá.

Tichou kuchyň naplní cinknutí mobilu.

Neznámé číslo: Kroketko?

Ostře se nadechnu. Prsty mi mravenčí. Z kuchyně se vypařil všechen vzduch. Dlouho jen stojím, ztuhlá jak prkno, a v uších mi hučí.

Kromě Sam už jen jeden člověk ví, že Šestnáct svíček je můj oblíbený film. Je jen jediný člověk, který by mě oslovil tou přezdívkou.

Ne, nebudu na Macona Sainta myslet. Bůh ví, že jsem se ho usilovně snažila dočista vymazat z mozku. Jenže je jako podebraná pata, tu a tam se ozve a podráždí mě, ať už chci, nebo ne.

Nejhorší to bylo, když získal hlavní roli v seriálu Temný hrad, kterým je posedlý snad celý svět kromě mě. Netušila jsem, že tam bude hrát. A to jsem se na ten seriál chtěla podívat. Teď se od něj snažím držet dál, přestože o něm každou neděli večer mluví na sociálních sítích každý, koho znám.

Sam byla z té noviny bez sebe nadšením.

„Jen si pomysli, že známe někoho slavného, Del!“

„Drž mě, ať samou radostí neomdlím.“

„Ze sarkasmu se ti dělají ošklivé vrásky.“

„Co kdybych vyplázla jazyk? Takhle se na mě nedívej. Jsem dodavatelka občerstvení, Sam, a žiju v Los Angeles. Znám spoustu slavných lidí. Většina z nich na mě žádný dojem neudělala.“

„Ale nikoho z nich doopravdy neznáš. Sainta jsme znaly, ještě než se proslavil. Lidi ti ukážou svoje pravé já, když nemyslí na svoji slávu.“

„V tom případě je Maconovým pravým já namyšlený pitomec.“

„Nech toho. Vážně bys už měla na staré křivdy zapomenout.“

„Zapomenout? Roky se ke mně choval jako naprostý kretén!“

„To odnesl čas. Taky bys to už měla hodit za hlavu.“

Taky. Jako by snad dav Maconových podlézavých obdivovatelů nadával do kroket jí. Jako by snad kusy brambor házeli po ní, když byla zranitelná. Dodneška krokety nesnáším.

„Ve dvou epizodách ukážou jeho zadek,“ rozplývala se. „Povídám ti, že ten chlap je kus s prvotřídním, pěkně kulaťoučkým zadkem. Od střední si na něm pěkně máknul.“

Nechtěla jsem mluvit o Maconově zadku ani o tom, že moje sestra zmíněný zadek kdysi dávno nejspíš viděla, a tak jsem změnila téma. Ví, jak moc Macona nenávidím. Leze mi na nervy, že ho tu a tam zmíní, jenom aby mě podráždila. Projede mnou vztek. Zběsile vyťukám odpověď.

Já: Jak se opovažuješ vytáhnout toho konečníka?

Neznámé číslo: Konečníka? Tohle označení používá ze všech lidí, které znám, jenom jedna osoba. Panebože, fakt si píšu s Delilou, co?

Nejradši bych se rozkřičela. Chci odhodit mobil a utéct odtud. Především chci ale vážně moc praštit svoji sestru.

Já: Trhni si, Sam. Ruším tvoji pozvánku na brunch.

Neznámé číslo: Tady Macon. A to mě vážně tolik nenávidíš, Kroketko? I po všech těch letech?

Ne, ne, ne. Nemůže mi psát Macon Saint. Sam s ním nemluvila od toho večera, kdy jí dal na maturáku kopačky. Bylo to pro ni otázkou cti. Navíc je slavný, určitě to za něj píše někdo jiný.

Tohle je zlý sen. Úplná noční můra.

Omráčeně zírám na mobil v ruce, když mi dorazí další zpráva.

Neznámé číslo: Kroketko?

Neznámé číslo: Kroketko?

Neznámé číslo: Delilo? Jsi tam?

Neznámé číslo: Zvedni mi to, Delilo.

Moment. Cože?

Telefon náhle začne vyzvánět a já málem vyskočím z kůže.

Panebože. To ne. Prostě ne. Nemůže mi volat Macon.

Hovor spadne do hlasové schránky, mobil se mi však okamžitě znovu rozezní.

Nenechá toho, na to je Macon příliš zatvrzelý. Bude v tom pokračovat, dokud se nezblázním. Musím to utnout hned v zárodku. Zhluboka se nadechnu a zvednu mu to.

„Co je?!“

„Vidím, že máš stále úroveň, Delilo.“ Hlas má nyní hlubší a hrubý jako kouř a popel.

Jeho sarkastickou poznámku ignoruju. „Odkud máš moje číslo a proč mě obtěžuješ?“

Z telefonu zazní smích. „Žádné: ‚Už je to dlouho. Jak se máš?‘ Aspoň se přiznej, že jsem ti chyběl.“

Na tuhle jeho otravnou domýšlivost si dobře pamatuju. Tak mě zneklidňuje, že po tolika letech mluvím s Maconem, až se mi třesou nohy a musím se opřít o linku.

K vlastnímu překvapení mu odpovím docela normálním hlasem: „Odpověz na otázku, jinak ti zavěsím.“

„Tak ti zavolám znovu.“

„Macone…“

Zamručí. Zní to skoro jako smích, jen o něco sušší. „Takhle mě nikdo neoslovuje. Jako by moje jméno bylo snad prokletí nebo ti zanechávalo v ústech odpornou pachuť. To děláš jenom ty.“

V dětství mu jeho máma říkala Saintíku, což mi vždycky připadalo divné. Jeho táta mu říkával „kluku“. Pro všechny ostatní byl prostě Saint. To jméno si podle mého vůbec nezasloužil, protože do světce měl daleko. Nepřekvapuje mě však, že mu lidé stále říkají Sainte. Svou image kultivoval celé roky.

„Proč mě obtěžuješ, Macone?“

Povzdechne si. „Za prvé jsem volal na Samantino číslo.“ Vyklopí číslice. Zamračím se – ne že by na mě viděl. Dál pokračuje neformálním tónem. „Za druhé moje zprávy byly určené Sam, ne tobě. Vůbec nechápu, proč sis myslela, že předstírám, že jsem Sam.“

„Je apríl,“ zamumlám. „Myslela jsem, že je to od Sam nějaký hodně nepovedený vtip.“

Suše se zasměje. „Kéž by.“

Jo, kéž by.

Pokud jsem ochotná uvěřit, že opravdu psal Sam – navíc proč by měl psát mně? – tak bych asi měla uvěřit všemu, co mi říká. Bohužel Sam kdysi, když dala kopačky jistému Daveovi, který se na ni nezdravě upnul, přesměrovala svoje příchozí textovky na moje číslo. Týden jsem měla co dělat s Davem, který střídal záchvaty pláče a vzteku, než mi konečně přestal volat.

Což znamená, že Macon nelže.

To je v háji.

„No,“ pronesu a v duchu se zoufale snažím zachovat klid, „je zřejmé, že nejsem Sam. A toto ani není její číslo. Předpokládám, že nechala svoje zprávy přesměrovat na moje číslo, o čemž si s ní při nejbližší příležitosti důrazně promluvím. Nicméně –“

„Zas mluvíš jako tvoje babička, Kroketko.“

„Takto mě neoslovuj.“

Uslyším tiché uchechtnutí. „Ohledně svojí babičky ale nic nenamítáš, jo?“

Přešlápnu a zamračím se. Opravdu mluvím jako babička Maeve. Krucinál. Když jsem nervózní, mluvím knižně a přehnaně formálně. Vadí mi, že to o mně ví zrovna on.

„Měníš téma. Faktem zůstává, že nejsem Sam.“

„Víš, kde je?“ Hlas mu ztvrdne a vrátí se do něj vztek.

„I kdybych věděla, neřeknu ti to.“

Skoro slyším, jak skřípe zuby. Velmi uspokojující.

„Tak to asi budu muset zavolat policii,“ oznámí.

Najednou si vzpomenu na jeho první textovky. Přikazoval v nich, aby moje sestra vrátila hodinky. Pevně mobil sevřu a začnu přecházet po kuchyni sem a tam. „Co provedla?“

Mohla jsem to podat jinak, ale během let jsem Saminých švindlů řešila tolik, že nebudu marnit čas vymýšlením výmluv, dokud si nevyslechnu i Macona. Se Sam si promluvím potom.

„Sebrala mi máminy hodinky.“

Ostře se nadechnu. No, do háje.

Paní Saintovou jsem moc neznala, o jejích hodinkách však věděli všichni. Závidělo jí je celé město. Nebyly to ani tak hodinky, jako spíš šperk z růžového zlata celý pokrytý třpytivými diamanty. Byly překrásné, nebyly to však hodinky, které bych nosila každý den, jako to dělávala paní Saintová.

Vzpomínám si, jak vypadaly na jejím úzkém zápěstí, jak se ten elegantní kousek na světle třpytil. Mám nepříjemnou předtuchu. Sam ty hodinky obdivovala. Přímo je milovala. A nejhorší na tom všem bylo, že Maconova máma před lety zemřela, což znamená, že ty hodinky jsou jak součástí dědictví, tak představují i cennou upomínku.

Ochable si přitisknu ledovou dlaň na hořící tvář. „A ona… ehm… Kdy to mohla asi tak udělat?“

Macon podrážděně zamručí. „Ona ti nic neříká, co?“

Ta pravda bolí.

„Proč by mi říkala o hodinkách, které mohla, ale taky nemusela ukrást?“

„Měl jsem za to, že si u tebe Sam pronajímá pokoj.“

Překvapeně zamrkám.

Před třemi lety se mi naskytla příležitost stát se spolumajitelkou luxusní cateringové společnosti. Angela, druhá spolumajitelka, mi posléze svoji polovinu prodala a firma byla nakonec tak úspěšná, že jsem si mohla koupit malý domek v Los Feliz. O několik měsíců později se do bytu nad mojí garáží nastěhovala Sam, protože neměla moc peněz.

Pravda je, že netuším, čím si vydělává, protože se mnou nikdy o žádné práci nemluví. Nájem od ní dostávám jen tu a tam, přestože trvala na tom, že mi ho bude platit. Ale protože peníze ani nepotřebuju, nikdy jsem na její platební morálku nespoléhala.

Ovšem domnívala jsem se, že jsme si natolik blízké, že mi Sam poví, že se vídá s Maconem. Vůbec jsem netušila, že jsou zas v kontaktu.

„To neznamená, že vím o všem, co se v jejím životě děje,“ opáčím nakonec.

Macon vydá zvuk, který zní až příliš soucitně, a odpoví mi přehnaně trpělivým tónem. „Sam pracovala celý uplynulý měsíc jako moje asistentka. Brzy začalo být zřejmé, že s chválou svých schopností přeháněla.“

Nevím, jak se k tomu mám stavět. Jsem ráda, že spolu nechodí. Pokud by se dali Sam a Macon znovu dohromady, nevyhnutelně by se vrátil i do mého života. Jenže je součástí jejího života, že? Pracovali spolu měsíc. A Sam se mi ani slůvkem nezmínila. Ranilo mě to a ta bolest mi teď tepe ve spáncích.

„Byl jsem týden pracovně pryč,“ pokračuje. „Včera jsem se vrátil a Sam byla pryč, stejně jako několik dalších věcí včetně hodinek.“

„Co dělala v tvém domě?“ Při té otázce sebou trhnu. Nechci to vědět. Nechci.

Jenže chci.

„Potřebuju mít svou asistentku po ruce nonstop,“ opáčí, jako by to snad bylo jasné. „Mám dům pro hosty. Sam přespávala tam.“

Nelíbí se mi, že svým tónem naznačuje, že je podle něj zvláštní, že jsem si nevšimla, že Sam týdny bydlela někde jinde. Všimla jsem si. Jen jsem zvyklá, že se ukáže a zas zmizí. Můj dům pro ni spíš než co jiného představuje takový základní tábor.

„Možná se k tobě někdo vloupal,“ navrhnu mdle.

„Blbost. Ta zatracená ženská si chtěla máminy hodinky prohlédnout ‚kvůli starým dobrým časům‘ a já blbec jí na to naletěl.“

Zavřela jsem oči a promnula si obličej. „No…“

Kruci. Nevím, co na to říct.

Teď už zní jeho hlas unaveně a rezignovaně. „Tak už mi řekni, kde je, a já tě nechám v klidu péct.“

„Nevím, kde je, ale najdu ji. Promluvím si s ní.“

„To nestačí. Ten zbytek bych i nechal plavat, ale ty hodinky jsou pro mě důležité. Tentokrát zašla příliš daleko. Požádám policii o pomoc.“

„Prosím.“ To slovo mě pálí na jazyku. Štve mě, že jsem ho řekla. Odvolat ho však nemůžu. „Tvoje hodinky najdu.“

Nemůžu dopustit, aby Sam skončila ve vězení. Ať je, jaká je, pořád je to moje sestra. A mámu by to zabilo. Tedy obrazně řečeno, mám ovšem obrovský strach, že by to jednoho dne tak mohlo skončit i doslova. Loni jsme přišly o tátu a máma má podlomené zdraví. Jednoho dne jsem na ni pohlédla a šokovalo mě, jak zestárla. Jako by si táta vzal s sebou i její životní jiskru. Zbyly jsme jí jen já a Sam. Máma moji sestru bohužel vždy přehnaně chránila.

„Máš na to dvacet čtyři hodin, pak zavolám policii,“ oznámí Macon zhrublým hlasem, který prozrazuje jeho narůstající netrpělivost.

„Dvacet čtyři. Děláš si ze mě srandu?“

„Připadá ti snad, že bych si ji dělal?“ odsekne.

„No, zeptat jsem se musela, protože takový časový limit, jaký tu navrhuješ, je jednoduše absurdní.“

Ne že bych přímo slyšela skřípání jeho stoliček, ale dovedu si docela dobře představit, že je právě teď opravdu drtí.

„To není návrh,“ ucedí. „To je maximum času, co ti dávám.“

„Tohle je Los Angeles, Macone. Ujet pět kilometrů kterýmkoli směrem trvá dobrých dvacet minut. A to když má člověk štěstí.“ Podrážděně zavrčím. „Navíc pokud se Sam někde schovává, tady ve městě možná ani není. Klidně mohla zajet do Vegas nebo do San Franciska nebo klidně do Caba.“

Do všech těchto měst Sam ráda jezdívá. Ne že bych tušila, jak si může dovolit cestovat. Co já vím, klidně se celou dobu může živit jako profesionální zlodějka.

„Jde o to,“ pokračuju úsečně, „že pokud ji chceš opravdu najít, musíš mi dát víc času než jen dvacet čtyři hodin. Nejsem žádná ženská verze Jacka Bauera.“

Z telefonu zazní přidušený zvuk, téměř jako potlačovaný smích. „Skoro by mi i stálo za tu námahu si tě představovat, jak pobíháš po městě s odpočtem nad hlavou.“

Vidím rudě. Přísahám, že kdyby se tu přede mnou objevil, právě teď by byl celý od mouky.

„Vidím, že jsi pořád stejný kretén jako dřív.“

„Vidím, že mě pořád urážíš jako dřív.“

„Vždycky jsi byl chytrý chlapec, Macone.“ Sakra, vážně bych ho měla přestat provokovat. „Dej mi týden.“

„Dva dny.“

Odfrknu si. „Pět.“

„Tři,“ opáčí. „Víc času ti dát nemůžu, Kroketko.“

Při té přezdívce zaskřípu zuby. Vzhledem k úkolu to není dost času, ale upřímně řečeno se mu nedivím, že je naštvaný a chce to mít za sebou. „Domluveno.“

„Tři dny,“ zopakuje. Trochu se uvolním, poté však dodá: „Očekávám, že se ty i Sam dostavíte ke mně domů s hodinkami v ruce.“

„Cože?“ v podstatě zasyčím. „Proč já? Já tam být nemusím. Nejsem –“

„Ano, musíš. Nevěřím Sam, že by bez tebe přijela.“

„Přijede.“ I kdybych jí musela pohrozit smrtí a rozčtvrcením. „Nepotřebuju se scházet se starými spolužáky.“ Už nikdy nechci Macona spatřit. Nedokážu to.

„Tak jsi do toho neměla strkat nos.“

Kretén jeden!

Macon tvrdě a chladně oznámí: „Tohle jsou moje podmínky. Ber, nebo nech být.“

Musím věřit, že to myslí vážně. Macon, kterého jsem znávala, nikdy neříkal nic jen tak. Docela bych to na něm i obdivovala, kdyby se ke mně nechoval jak blb, kdykoli jsme se ocitli jeden druhému nablízku. Je mi zle z představy, že bych se s ním měla opět setkat a znovu vidět jeho chladný, samolibý pohled.

Jednou bych ráda dostala toho muže do kolen a viděla ho, jak po mně zoufale touží, stejně jako tolik žen touží po něm. Pokud budu vypadat jako právě teď, celá od mouky, ulepená potem a s vlasy, které nutně potřebují zastřihnout, asi se mi to jen tak nepodaří.

„Delilo? Platí naše dohoda?“

Štve mě, jak vyslovuje moje jméno, tak úsečně a panovačně, jako by snad byl můj nadřízený. Sevřu mobil tak silně, až mě z toho bolí ruka. Představuju si, jak po něm ten krám mrštím. Bože, dej mi sílu, abych dokázala to nutkání ovládnout.

„Uvidíme se za tři dny.“

Odpoví až příliš spokojeným hlasem. „Napíšu ti svou adresu. Budu se těšit, Kroketko.“

A já se těším, až zaškrtím svoji sestru.

Nejdřív ji však musím najít.

2. kapitola

Macon

Roztřesenou rukou zavěsím. Poslední dva týdny trpím bolestí. Mohl bych ten třes svést na to, byla by to však lež. Za mou aktuální slabost může jen a pouze Delila Ann Bakerová.

„Zatraceně,“ zamumlám.

„Vypadáš, jako bys viděl ducha,“ prohodí North ode dveří mojí kanceláře.

„Asi jsem právě jednoho vyvolal.“ Otočím se k oknu s výhledem na moře, které však nevidím. Vidím Delilu. Velké oči barvy zázvorových sušenek rámované dlouhými hustými řasami, kulatý obličej s pršáčkem a plné růžové rty. Ta ústa se na okamžik nezastavila a neustále chrlila mým směrem slovní kyselinu.

Nikdo na světě mě nikdy neštval víc než Delila Bakerová.

Nikdo mě nevyprovokoval rychleji než Delila Bakerová.

Panebože, dokonce i mluvila úplně jako před lety. Ne, to není pravda – nedala mi nic zadarmo stejně jako tehdy, hlas se jí však změnil. Byl jiný, s něžným, lehce chraplavým podtónem, jako by měla krátce po žhavém, upoceném…

Odkud se sakra tahle myšlenka vzala?

Promnu si obličej a odfrknu si.

North vstoupí do místnosti. „Chápu správně, že ten duch není Samantha?“

Ze způsobu, jakým vysloví její jméno, se mi zježí chlupy. Očividně do něj stihla zatnout drápy a North to cítí ještě teď. Štve mě to. Kamkoli Sam vkročí, nezůstane po ní kámen na kameni. Pochopil jsem to už dávno, když však přišla prosit o práci, hodil jsem to za hlavu.

Říkal jsem si, že každý dospěje. Včetně Sam. Akorát že Sam ne. Nebyla v práci ještě ani den, a už se mi pokusila vlézt do postele. Bylo to zatraceně trapné, protože s ní sotva zvládnu vydržet v jedné místnosti. Věděl jsem, že ji musím vyrazit. Jen jsem si na to neudělal čas. Když se konečně naskytla příležitost, byla Sam ta tam.

Pomyslím na matčiny hodinky a v břiše mi zahoří čirá spalující zlost. Hodinky jsou křiklavé, vůbec ne podle mého vkusu, ale kdykoli je vidím nebo držím v ruce, jsem zase s mámou.

Matka nehrála v mém životě až tak výraznou roli, na to měla dost svých problémů. Mám na ni však i hezké vzpomínky – když mě jako malého objímala, hladila po vlasech nebo mi četla. Ve všech vzpomínkách vidím na jejím úzkém zápěstí ty hodinky. Teď jsou pryč a mně připadá, jako bych mámu znovu ztratil, a hrudí se mi rozlévá hluboká, širá bolest.

Zkurvená Samantha. Mnohokrát mi ublížila, nejhorší na tom však je, že jsem jí to dovolil. Je poslední na dlouhém seznamu lidí, jimž jsem uvěřil a kteří mě zradili.

„Ne,“ ucedím, protože si uvědomím, že North stále čeká na odpověď. „Pořád jsem ji nenašel.“

Trhne sebou a zatne čelist. „Je to moje vina.“

„Tvoje? Proč si to myslíš?“

Složí si paže na hrudi a zadívá se na mě se zachmuřeným odhodláním. „Jsem tvůj bodyguard. Pokud se ti během mojí služby něco stane, je to moje vina.“

Unavený a na můj vkus až příliš podrážděný si položím ruce na podbřišek. Celé tělo mě bolí, prozatím mám ale co největší pohodlí. „Jenže jsem ti neumožnil dělat tu práci pořádně. Navíc jsem byl bláhový a důvěřoval Sam, že tu může být sama.“

Dovolil jsem, aby mi nostalgie zatemnila úsudek. Při pohledu na Sam jsem si vzpomněl na… všechno.

North se napne, jako by se chystal něco namítnout, nic však neřekne. Místo toho se zamračí z okna, jako to dělávám i já. „Takže když jsi nenašel Sam, kdo je ten duch?“

Zkřivím rty, úsměv to však není. Na to jsem příliš… zneklidněný. „Delila.“

Už jen vyslovit to jméno nahlas v sobě nese určitou moc, jako by snad hrozilo, že když její jméno vyřknu, zjeví se mi tu z masa a kostí. V duchu si jednu vrazím. Prášky proti bolesti mi očividně mění náladu. Navíc ze sebe nedokážu setřást pocit, že tu se mnou částečně opravdu je a nesouhlasně se na mě mračí přes rameno.

Na jedinou dusivou vteřinu ji vidím před sebou stejně jasně jako toho večera na maturitním plesu, kam přišla v zelených saténových šatech, jež jí lnuly ke křivkám, kterých jsem si neměl co všímat. Ve zlatavě hnědých očích jí planula nenávist a pokožku měla zmatněnou vztekem.

I v sedmnácti jsem dokázal ocenit, jak je překrásná, když se zlobí. Omráčila mě, nedokázal jsem ze sebe vyrazit ani hlásku a Delila mě mezitím svými slovy rvala na kusy.

Poslední, co mi řekla, bylo, že jsem bezcenný a že mě nenávidí. Očividně to myslela naprosto vážně.

Olíznu si suché rty. „Je to Samina sestra.“

North povytáhne obočí. „Samantha má sestru?“ Vysloví to mírně zděšeně.

„Neboj. Nejsou si podobné.“ Zakroužím ztuhlými rameny. Bolest je skoro i příjemná. „Delila je…“ Zatraceně, i teď se moje puberťácké já srazí s mým současným já, a ani jedno z nich ji nedokáže popsat. „Přímočará.“

North se na mě zadívá, jako bych se pomátl. Taky si tak připadám.

Pokrčím rameny a zkusím to znovu. „U Delily víš, do čeho jdeš. Mluví s tebou na rovinu.“ Bez ohledu na to, jak hluboko člověka raní. „Je jí jedno, co si o ní myslíš.“

„Připadá mi, že ji dobře znáš.“

Znám Delilu? Jo, znám, ačkoli by ji to asi pěkně naštvalo. A ona zná mě. Hruď se mi podivně sevře – částečně radostí, částečně odporem – jako by mě tu někdo nedobrovolně svlékl donaha, a teď nevím, jestli se mi to líbí, nebo ne.

„Vyrostli jsme spolu. Sam, Delila a já.“

Tři pokřivení mušketýři. Ačkoli jsme se se Sam chovali odporně a snažili se Delilu vystrnadit, stejně k nám patřila. Vždycky.

„Delila ví, kde Sam je?“

„Tvrdí, že neví.“ Sakra, mám ztuhlý krk. Zvednu paži, abych si ho stiskl, a žebra na mě na protest křičí.

North přimhouří oči. Ví, že trpím, naštěstí na to nepoukáže. „Právě jsi řekl, že Delila mluví vždycky na rovinu. Takže jí věříš?“

„Ano. Naneštěstí.“ Znovu se zadívám na moře. Všechno mi teď připadá vzhůru nohama. „A pokud ji nedokáže najít Delila, tak už nikdo.“ Což znamená, že matčiny hodinky už nikdy neuvidím. Nepřekvapilo by mě, kdyby je Sam už dávno střelila v zastavárně.

Zvedne se ve mně nový příval vzteku, tak silný, až se jím dusím. Sam mi toho sebrala příliš – moje vzpomínky i ten zatracený pocit bezpečí. Nedokážu jí odpustit. Musím zavolat policii. Musím ty hodinky najít a nemyslet přitom na jistou držkatou ženskou s hlasem jako med a arzen.

Delila.

Bez varování mi na mysl vytane její jméno, prodere si do ní cestu a usadí se v ní. Přijede sem – se Sam, nebo bez ní. Vsadím se, že dorazí sama. Ať už si to chce přiznat, nebo ne, Delila ví stejně jako já, že když Sam vezme roha, nic ji nepřivede zpátky, dokud si sama nedá zelenou.

Tak jako tak se uvidím s Delilou. Se svou dávnou protivnicí. Jedinou osobou, kterou jsem nikdy nebyl schopný ignorovat. Nějak se jí vždycky podařilo překonat obranné zdi, jež jsem kolem sebe vystavěl.

A teď se ukáže na mém domácím hřišti. Což je zatraceně dětinské, nedokážu nyní však myslet na nic jiného než právě na tohle – na ni: Vypadá stejně? Nenávidí mě tolik jako dřív?

Bezmyšlenkovitě vytáhnu z kapsy peněženku a z ní ohmatanou kartičku, kterou jsem si tam schoval.

Na sytě růžovém pozadí stojí tlustými, sytě oranžovými písmeny název Delila, cateringová společnost. Barvy jsou na tu věčně zachmuřenou holku, kterou jsem znával, příliš jasné, staromódní vizitky jsou ale Delile podobné, protože vždycky, když ji něco podráždilo, začala mluvit knižně a škrobeně.

Rty mi zacukají úsměvem a to mě naštve. Nemám tu co nostalgicky vzpomínat. Jedna sestra mě okradla a využila. A teď za mnou přijede druhá sestra, která mi kdysi řekla, že jsem bezcenná duše plná nenávisti. Nepochybně se za Sam postaví a znovu se nabídne, že za tu podvodnici svoji sestru zaplatí.

I to mě štve, nemůžu však popřít, že se mi nitro svírá očekáváním. Napíšu Delile svoji adresu a připomenu jí, aby za mnou přijela nejpozději v pět v den, kdy vyprší lhůta. Nemůžu si pomoct a dodám „jinak uvidíš“, protože vím, že ji tím naštvu. Odpoví mi emotikonem s očima v sloup a pošle mě do háje, protože chce péct. Zeširoka se usměju.

Ať se mi to líbí, nebo ne, baví mě ji štvát a nemůžu se dočkat, až si to užiju i naživo.

3. kapitola

Delila

Del pro Sammy: Protože si nečteš esemesky, snažím se tě sehnat přes Instagram a Facebook. Nechtěj, abych ti psala i veřejně přes Snapchat. Vím, co jsi provedla Maconovi. Pokud máš aspoň nějakou čest, okamžitě přivalíš domů.

Del pro Sammy: Mám tu nože, Sam. Ostré jako břitva.

Del pro Sammy: Už jsem se zmínila, že těmi noži dokážu do minuty vykostit celé kuře?

Del pro Sammy: TAK AŤ TAK NEDOPADNEŠ!

Upřímně řečeno jsem si myslela, že vím, co znamená zklamání. Teď už je ale nade vše jasné, že jsem měla v tomhle směru klapky na očích. Zoufalství, jak jsem zjistila, způsobuje ponižující svírání vnitřností a třes rukou. Je mi z něj zle – zle. Toužím udělat přesně to, co provedla Sam, a zmizet jako pára nad hrncem. Bože, zmizet mi teď připadá jako odpověď na všechny moje modlitby.

Když jsem slíbila, že Sam najdu, vůbec mi nedošlo, že se jí nedovolám ani já, jelikož si nechala na můj mobil přesměrovat hovory. Dávám tenhle zkrat za vinu tomu, že jsem musela poprvé po deseti letech mluvit s Maconem Saintem. A teď mi nezbývá než zajet na všechna místa, kde se obvykle Sam zdržuje, a obvolávat její přátele.

Hledala jsem ji celou noc. Sam je stále nezvěstná a zmizelá, jako by vůbec neexistovala. Tomu říkám talent. Ráda bych řekla, že je to pro mě novinka nebo že mě to překvapuje. Nic z toho by však nebyla pravda. Moje sestra žije ve světě, kde je ona sluncem a všichni a všechno se točí kolem ní. Často mi nezbývá než po ní uklidit nebo vzít na sebe její vinu.

Chráním ji tak dlouho, co si pamatuju. Už když jsme byly děti, naši rodiče jednoduše přijali jako fakt, že já jsem z nás dvou ta rozumnější a svoji sestru držím dál od potíží. Takového zvyku se člověk nezbavuje snadno.

Teď přecházím po své sluncem zalité kuchyni sem a tam, ruce mám studené a lepkavé a žaludek tak překyselený, že mě ani neláká ochutnat nadýchané citrónové bochánky, které jsem před hodinou upekla v marném pokusu uklidnit zjitřené nervy. A přitom vím, že jsou lahodné.

Ne, místo jídla svírám mobil, přemlouvám se, ať to číslo nevytáčím, a přesto to udělám. Vždycky jsem se snažila dělat všechno, co je v mých silách, aby byli rodiče – a zvlášť máma – šťastní a hrdí na to, že jsem jejich dcera. Nemá to žádný logický důvod, spíš za tím stojí do krve zažrané nutkání. Štve mě, když ji zklamu.

Po zádech mi stéká ledový pot, zatímco poslouchám, jak telefon vyzvání.

Nezvedej to. Nezvedej to. Nezvedej –

„Ahoj, zlatíčko,“ promluví máma na tuhle brzkou ranní hodinu až příliš vesele. „Zrovna jsem na tebe myslela.“

„Není to tak uklidňující, jak si myslíš, mami.“

Z hlasu jí zní lehce uražené pobavení. „To, že na tebe myslím, není uklidňující?“

„Ne, protože okamžitě uvažuju, co jsem zas provedla.“

„Jsi strašná pesimistka, broučku. Ujišťuju tě, že na tebe vždycky myslím jenom v dobrém.“

Odfrknu si a přejdu z jednoho konce kuchyně na opačný. „Jsem pragmatička, ne pesimistka.“

„Opravdu?“ podiví se máma. „A proč si to o sobě myslíš? Je to tvůj profesionální názor?“

Je jediný člověk na světě, který si mě může dobírat, a přesto mám přitom pocit, jako by mi z duše spadl obrovský balvan. Navzdory svému neklidu se usměju. „Protože se moje strašlivé předpovědi skoro vždycky vyplní. Spíš se dá říct, že plánuju s předstihem.“ A s těmi slovy mě dobrá nálada opustí docela.

Odkašlu si, opřu se o linku a vrhnu se do toho po hlavě. „Mami, ozvala se ti dneska Sam?“

„Ne, zlatíčko. O Sam nevím nic už přes týden.“ Zlehka se zasměje. „Což je jí podobné. Proč?“

Protože jí chci zakroutit krkem, ale k tomu ji potřebuju mít u sebe.

„Jenom tak. Prostě… sesterské záležitosti.“ Znovu si odkašlu. „Mami, moc mě to mrzí, ale musím zrušit náš dnešní oběd. Já jsem… hm… Jeden z mých kolegů je na tom blbě a nemá kromě mě nikoho, kdo by mu mohl pomoct.“

Je to nejhorší možná výmluva a už jenom dostat ze sebe ta slova je mi nepříjemné.

„To nevadí,“ ujistí mě máma. „Můžeme se domluvit na víkend. Bude to tak pro obě jednodušší. Vůbec si s tím nedělej starosti. Přijela za mnou JoJo, aby se mnou oslavila moje narozeniny. Bude mi dělat společnost.“

JoJo je mámina nejlepší kamarádka a spolupachatelka. Vždycky se děsím, co ty dvě provedou, když spolu vyrazí ven. Výsledkem je skoro vždycky chaos.

„Zajedeme do Santa Barbary,“ pokračuje máma. „Navrhla mi to.“

Proto mám mámu tak ráda. Většina lidí má svoji matku do určité míry ráda, ne každý je ale se svými rodiči spokojený. Já mám svoji mámu moc ráda. Ráda si s ní povídám, vysedávám u ní v kuchyni a poslouchám její uklidňující hlas, jako by to byla milovaná dětská ukolébavka.

Pouzdro mobilu v mém sevření zapraská. „Děkuju, mami. Vynahradím ti to, slibuju. Kdyby se u tebe ale dneska Sam ukázala, dej mi vědět. A… prosím, nenech ji odejít, dokud nepřijedu.“

Máma se významně odmlčí a zeptá se: „Rušíš to kvůli ní, co?“

Asi jsem to svojí prosbou, aby u sebe Sam zamkla, přehnala. Přesto předstírám, že nechápu. „Cože? Ne… Jasně že ne. To je k smíchu.“

„Delilo… Nelži mi.“

„Přísahám, mami.“ Automaticky, přestože jsem se snažila tohoto zvyku zbavit, zkřížím za zády prsty. „Vážně potřebuju pomoct kamarádovi.“ Označení kamarád je sice ve vztahu k Maconovi jeden velký vtip, mlžit umím ovšem mistrně. „Je ale fakt, že nemůžu Sam sehnat. Potřebuju jí říct o dnešku, jenže ona… No, nechala si přesměrovávat hovory na můj mobil, takže jí nemám jak zavolat.“

Máma podrážděně zamručí. „Ta holka bude jednou moje smrt.“

Tato slova od ní vážně nechci slyšet. „Opravdu ti vadí, když se Sam dostane do problémů?“ Protože potřebuju vědět, jak daleko smím zajít. Už kvůli vlastnímu klidu.

Povzdechne si. „Jistěže mi to vadí. Je to moje holčička. Stejně jako ty.“

„To je sice fakt, mami, jenže z některých situací se prostě nevyvlékne.“

Třeba že ji Macon dostane do vězení. Kdybych k němu necítila takovou nenávist, asi bych mu za to i zatleskala.

„Možná by bylo nejlepší,“ pokračuju obezřetně, „kdyby ses s tou možností smířila.“

Zavřu oči před přívalem vzteku a zklamání, které vůči sestře cítím.

„Jsem její matka, Delilo,“ připomene mi máma unaveně. „Se svými dětmi to nikdy nevzdám. A vždycky mě bude bolet, když se bude kterákoli z vás trápit. Vy dvě jste to jediné, co mi zbylo. Když váš táta… Když jsem ho ztratila…“ Hlas se jí zlomí.

„Já vím,“ ujistím ji okamžitě.

Odmlčíme se. Po chvíli máma lámaně promluví. „Chybí mi. Když někomu daruješ své srdce, stane se tvojí součástí. A po jeho odchodu v tobě zbyde prázdnota.“

„Mami…“ Ničí mě.

„Jsem v pořádku,“ ujistí mě tiše. „Jenom se ti snažím vysvětlit, že se skládám z více částí. Tvůj otec byl mojí obrovskou součástí. Také v sobě však nosím tebe a Sam. Nikdy bych to ani s jednou z vás nedokázala vzdát. To by bylo, jako bych to vzdala sama se sebou. Jako bych ztratila díl sebe. Rozumíš?“

Opustí mě i ten poslední zbytek sil. Klesnu na podlahu a opřu se o skříňky. Vnitřnosti se mi kroutí tak bolestně, až si musím přitisknout ruku na břicho. „Ano, mami. Naprosto ti rozumím.“

Tohle bude děs.

Lepkavýma rukama svírám volant a mířím po dálnici podél pobřeží Pacifiku k Malibu. Tuhle dálnici s nekonečným třpytícím se oceánem na jedné straně a divokými příkrými kopci na druhé miluju. Teď mě však cesta vede vstříc zoufalství.

Po sestře jsem pátrala tři dny. Volala jsem do všech nejluxusnějších rezortů v rozumné dojezdové vzdálenosti – Sam nesnáší létání, zároveň však miluje pohodlí. Hledala jsem ji s tím, že třeba může vystupovat pod některým ze svých pseudonymů. Byl pro mě šok, když jsem si uvědomila, že celé roky vím, že moje sestra používá pseudonymy, a nikdy jsem se nad tím nepozastavila. Tomu říkám záměrná slepota.

Ta nepříjemná skutečnost mě tak naštvala, že jsem dokonce zašla tak daleko, že jsem vlezla sestře do starého počítače, který nechala v pokoji pro hosty, v naději, že v něm najdu vodítko k tomu, co se svým životem dělá. Dozvěděla jsem se akorát to, že ujíždí na pornu s dřevorubci a má vážně působivou sbírku gifů se sexy vousáči.

V jednu hodinu jsem uznala porážku a – bůh mi pomáhej – zavolala jsem svojí kadeřnici a zeptala se, jestli by mě mohla na poslední chvíli vtěsnat na sestřih a barvu. Tak jo, je to ode mě sice trochu marnivé, ale pokud mám jet celou tu dálku až k Maconovi sama a přesvědčit ho, aby nepodal trestní oznámení, potřebuju vypadat co nejlépe.

A tak jsem tady, s vlasy krásně upravenými a spadajícími kolem mého obličeje s hezkými karamelovými a zlatými melíry, díky nimž vypadají moje oříškově hnědé vlasy jako políbené sluncem. V salónu jsem se rozšoupla a nechala si udělat i manikúru, pedikúru a úpravu obočí.

Ano, vyparádila jsem se, ne však z domýšlivosti. Je to moje válečné malování. Člověk nemůže vyrazit do bitvy bez brnění. Proto jsem si oblékla oblíbený pletený top ve smetanové barvě a s krátkým rukávem, který mi lne ke křivkám na těch správných místech, avšak zároveň je tak akorát volný, aby skryl ta místa, která moc ukazovat nechci, a inkoustově modrou sukni, jež mi obepíná boky a něžně se mi vlní u kolen.

Možná jsem to trochu přehnala, ale aspoň vypadám upraveně a vážně. Neochvějně. Jako pravá profesionálka.

„Co si to sakra nalhávám!“ zakřičím na silnici před sebou. „K ničemu mi to nebude. Jsem v háji.“

Po zádech mi stéká ledový pot. Sjedu z dálnice na okresku a zamířím k pobřeží. V Los Angeles žiju roky, přesto jsem tuto část Malibu nikdy nenavštívila. Úzkou pobřežní silnici vůbec neznám, navigace mě však informuje, že adresa, kterou mi Macon napsal, se nachází sto osmdesát tři metrů po mé levici. Jasně že Macon musí bydlet přímo na pláži.

S pořádným kusem dřiny a špetkou štěstí se jednoho dne proslavím jako šéfkuchařka a budu si moct bydlení tady taky dovolit. Právě teď bych si v téhle čtvrti nemohla pronajmout ani domek pro hosty.

Se stisknutými rty konečně zabočím na příjezdovou cestu schovanou za širokou dřevěnou bránou. Nemovitosti na pobřeží Malibu se nepyšní jen pěknou garáží nebo širokou bránou. Výhodou je, že pohledem na dům se můžou kochat jen jeho majitelé. A zatímco většina Malibu je namačkaná na úzkém pruhu země uvězněné mezi horami a oceánem, Maconův dům stojí na vzácném plochém kusu útesu, jenž vyčnívá nad oceán a stáčí se k Los Angeles.

Roztřeseně se nadechnu, šnečím tempem přijedu k interkomu – všimnu si přitom celé řady bezpečnostních kamer – a stisknu tlačítko.

Kruci, kruci, krucinál.

„Ano?“ ozve se mužský hlas. Nezní jako Maconův.

Přesto se s pootevřenými rty zarazím. V ústech mám jak na Sahaře a nevychází ze mě ani hlásek.

Tak už mu odpověz, troubo.

Ne, otoč auto a uteč odtud, dokud můžeš.

„Ano?“ zeptá se muž znovu. Přísahala bych, že v jeho otázce slyším náznak pobavení, jako by měl co dělat, aby potlačil smích.

Podráždí mě to a to mi dodá odvahu. „Jsem Delila Bakerová. Přijela jsem za Maconem Saintem.“

Ruce se mi potí tak, že mi jedna sklouzne z volantu. Nenápadně si ji otřu o sukni a zadívám se do tmavé čočky kamery. Než se brána otevře, uplyne snad celá věčnost, přestože to ve skutečnosti musí být jen několik málo vteřin.

Dovnitř mě vábí dlouhá příjezdová cesta lemovaná starými olivovníky. Pomalu vyrazím kupředu. Srdce mi silně buší do žeber. Přede mnou se vynoří malý patrový bílý domek. Začínám brzdit, avšak skoro okamžitě si uvědomím, že jde o dům pro hosty. V dálce se tyčí mnohem větší bílý dům s výhledem na oceán.

„Dobrý bože, tomu říkám bejvák.“ Rozesměju se, přestože mi na tom nepřipadá k smíchu vůbec nic. Nemůžu si však pomoct. Kdybych měla ukázat na svůj vysněný dům, byl by to právě tenhle.

Bohatí Jihokaliforňané mají v oblibě čtyři hlavní architektonické styly. Klasický španělský styl dvacátých let, zdobená rádoby francouzská nebo anglická sídla, ultramoderní styl, případně řemeslný styl na steroidech. Masonův dům je směsí řemesla a moderny, což by k sobě nemělo vůbec ladit. Jenže ladí.

Zastavím před krásnými dveřmi z ohmataného dřeva, které přímo zvou dál, a snídaně znovu pohrozí, že každou chvíli opustí můj žaludek.

„Dokážeš to,“ povzbudím se tiše a přitisknu si dlaň na rozbouřený žaludek.

Vzduch tu voní heřmánkem, sladkými citróny a slanou vůní moře. Něžné šumění oceánu za domem se vysmívá mému divoce bušícímu srdci do tváře. Zhluboka se na uklidněnou nadechnu a pomalu vydechnu.

Prohrábnu si vlasy a duševně se připravím na setkání s nepřítelem z dětství. Bůh mi pomáhej.

Otevřít mi nepřijde Macon Saint.

Nemělo by mě to překvapit, nemůžu si však pomoct a na muže, který se přede mnou vynoří, zůstanu zírat.

Upřímně řečeno vypadá jako James Bond. Drsně pohledný s tmavě blonďatými vlasy, samolibým úšklebkem na plných rtech a s tělem, které naznačuje surovost, člověka trochu děsí. Hledí na mě nebesky modrýma očima, cítím však, že spíš zvědavě než nepřátelsky.

„Jsem North,“ představí se místo pozdravu.

Přátelsky se usměju a nabídnu mu ruku. „Delila.“

Krátce si se mnou potřese. „Já vím.“

Jistěže to ví, vždyť to on se mi u brány ozval na moje zvonění. A navíc mě tu očekávají. Ani jeden z nás se nezmíní o tom, že tu se mnou Sam není. Možná že i tohle předpokládal.

Za dnešek už potisící polknu vztek na Sam. Teď by mi stejně nijak nepomohl.

„Pojďte dál.“ North mě kývnutím pobídne, abych vstoupila.

Nechce se mi. Nejradši bych odtud utekla. Koutky očí se mu třpytí, jako by to moc dobře věděl a soucítil se mnou. Vstoupím do sluncem zalité vstupní haly a mám co dělat, abych se kolem sebe nerozhlížela s bradou na zemi a s obdivnými povzdechy.

Zevnitř je Maconův dům ještě krásnější než zvenčí. Dokonalý. Je prostorný, světlý a tichý. Působí velkolepě, aniž by v něm měl člověk pocit prázdnoty.

„Našla jste to tu dobře?“ zeptá se mě North, když míjíme velký salón.

„Navigace je zázrak.“

„Pravda.“

Zahlédnu obývací pokoj s dřevěnou podlahou ze širokých prken, s kazetovým stropem, zdmi vyloženými smetanovými obklady a za okny blankytně modrý oceán. Dokonalost sama. Sen.

Noční můra.

Štve mě, že tu bydlí právě Macon Saint, jinak známý jako sám ďábel, a že právě on se může každý den kochat výhledem z oken vysokých od podlahy ke stropu. Štve mě, že mu závidím.

V domě vládne naprosté ticho a cítím tu vůni dřeva a citrusů. Každou chvíli zavane dovnitř otevřenými okny svěží vánek a načechrá mi konečky vlasů. Mineme jídelnu a prosklené dveře, za nimiž se nachází vinný sklípek plný láhví.

Představím si, jak se tu Macon válí na podlaze namol opilý, zvažuje, které víno ochutnat jako další, a jen stěží potlačím uchechtnutí.

„Jste Maconův kamarád?“ zeptám se, částečně abych vyplnila ticho, jež mě začíná zneklidňovat, a částečně proto, že mě to upřímně zajímá.

„Kamarád?“ North se nad tou otázkou zamyslí a po chvíli na mě pohlédne. „Ano. Taky jsem ale jeho dočasný osobní strážce a trenér.“ Vychytrale se usměje. „Takže když ho nutím dřít, nesmí mi předhazovat, že ho mám šetřit, protože jsme kámoši.“

„Jste na něj tvrdý, jo?“

„Něco takového.“ Pohybuje se rychlými, úsečnými kroky. Nedá mi moc práce představit si, jak si podává padouchy.

Vůbec by mě nenapadlo, že Macon potřebuje ochranku. Pořád mi nejde do hlavy, že je slavný. Po pravdě se snažím nemyslet ani na to, že se s ním za chvíli poprvé po deseti letech uvidím, protože jinak bych se asi pozvracela.

„Nejste si se svojí sestrou podobná,“ pronese North zničehonic a zadívá se na mě.

Zaváhám. Jistěže si nejsme podobné, to na první pohled pozná každý, komu fungují oči. Přesto mě překvapuje, že to zmínil. Můj názor na Northa o něco klesne. K vlastnímu překvapení si uvědomím, že mě tím zklamal.

Když pochopí, co můj pohled znamená, trhne sebou. „Nemyslel jsem to jako urážku. Jen si říkám, že máte obě velmi rozdílné povahy.“

Začíná mi být jasné, že Sam si někdy v minulosti omotala Northa kolem prstu. Během let jsem se naučila rozpoznávat znamení – mírné napětí, které zní muži v hlasu, kdykoli o ní mluví, a nepříjemná směs zklamání a skleslosti v jeho očích.

„A také každá jiný vzhled,“ dodám, než si v tom stihnu zabránit. Pak sebou trhnu já. Zní to zahořkle. Taková ale nejsem. Jen jsem si zvykla na to, že nás lidi porovnávají.

North zvážní. „Ano.“ Na kratičký okamžik, tak krátký, že kdybych se mu nedívala v té chvíli do obličeje, uniklo by mi to, stočí pohled na moje ňadra. Poté zase zvedne oči k mým a mdle se pousměje. „Ani to nemyslím jako urážku.“

Zahoří mi tváře. Když North chce, umí se svým šarmem úplná kouzla. Už teď je mi líto ženy, na kterou tento šarm rozbalí naplno.

Najednou jako by si vzpomněl, proč tu jsem. Narovná ramena a přidá do kroku.

Naneštěstí. Raději bych zůstala tady. Bože, Macon bude naštvaný. A nijak mi to neulehčí.

Co tu dělám? Vůbec bych tu neměla být.

Vybavím si, co mi před pár dny řekla máma. „Nikdy bych to ani s jednou z vás nedokázala vzdát. To by bylo, jako bych to vzdala sama se sebou. Jako bych ztratila díl sebe.“

Ano. Tohle.

Klapot mých podpatků o podlahu mi dodá odvahu. Babička Belle říkávala, že žena ve svých nejlepších červených lodičkách a s oblíbenou rudou rtěnkou dokáže cokoli. Něco na tom bude. Když si babi Belle obula své oblíbené rudé lodičky a nanesla lesklou rtěnku Dior Rouge, najednou z ní sálalo takové sebevědomí, že se všichni muži v její blízkosti změnili v poslušná štěňátka.

Sice neoplývám klasickou krásou jako babi Belle, ani se nedomnívám, že se Macon Saint někdy bude schopný chovat jako poslušné štěně, přiznávám však, že si v rudých semišových lodičkách od Jimmyho Chooa a s rtěnkou Ruby Woo připadám hned mocnější.

Nebo si to aspoň namlouvám, ještě když se North zastaví u zavřených dveří a zaklepe na ně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Drahý nepřítel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.