Pravda nebyla k dostání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Hlavinková

Pravda nebyla k dostání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Lucie Hlavinková, 2022

Cover illustrations © CapturePB, Denis Vesely, J.Robert Williams, MAKOVSKY ART, Ruslan Harmel, yuda chen / Shutterstock.com

ISBN tištěné verze 978-80-267-2280-9

ISBN e-knihy 978-80-267-2288-5 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-2289-2 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-267-2287-8 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Mým rodičům

Z černé kroniky

Městská správa Veřejné bezpečnosti sděluje, že v prostorách Základní devítileté školy, nositelky čestného titulu „Školy Klementa Gottwalda“, se stala včera ve večerních hodinách tragická událost, v jejímž důsledku došlo k úmrtí člověka. Podrobnosti se nadále vyšetřují, zejména to, zda k události došlo za účasti jiné osoby či nikoliv.

Ředitel školy, soudruh Matásek, vyjádřil svou soustrast pozůstalým a zdůraznil, že škola z tragického incidentu vyvodí nezbytné důsledky v oblasti společenské péče prováděné společenskými organizacemi, v nerozlučné jednotě s rodinami a státem. Kolektiv pracovníků školy je hrdým nositelem stříbrného odznaku Vzorný kolektiv ROH, účastní se soutěže Brigáda socialistické práce a mnoha akcí Z. Soudruh Matásek zcela vyloučil selhání ze strany školy a také přítomnost alkoholu na pracovišti.

Okresní týdeník Pravda lidu, 1976

1982

„Štěstí, neštěstí, láska, manželství, dítě, smrt!“ Listy akátu pršely na zem a Svaťka si cucala prst, protože se jako obvykle píchla o trn.

Jana se vždycky lekla, když Svaťka vyslovila „smrt“. Pokaždé sebou lehce trhla a už několikrát si říkala, že ji poprosí, ať zrovna tohle slovo nevyslovuje s takovým důrazem. Zřejmě je jenom přecitlivělá, ale má dojem, že kamarádka nejdřív zasyčí a pak procedí mezi zuby písmena M, R a T schválně tak, aby dohromady působila strašidelně.

Nechce to slovo slyšet. Ještě je příliš brzy. Před třemi lety, když byly v šesté třídě, spolužák Robin taky jeden den pořád vykřikoval MRD, mrd, mrd, každou přestávku. Ale tehdy to strašidelné nebylo, spíš trapné. Sloupl tahle písmena z nástěnky a pak s nimi honil holky a snažil se jim je hodit na záda. Holky pištěly a dělaly, že utíkají, ale každá si přála, aby ji Robin dohonil, protože byl nejhezčí ze třídy. Málem to skončilo průšvihem, protože písmena na nástěnce byla proto, že rok 1979 byl Mezinárodním rokem dítěte. MRD. Třídní zadala nástěnku a tohle jí uniklo.

Naštěstí pro Robina, který se sice líbil holkám, ale jinak byl bohužel úplně tupý, takže mu vůbec nedocházelo, že by to třídní mohla brát jako politickou provokaci, ho včas zarazil Petr. Holky pak na Petra byly naštvané, ale jemu to bylo úplně jedno.

„Štěstí, neštěstí, láska, manželství, dítě, sssMRT,“ opakovala pořád Svaťka. „Víš, že někdo tam ještě říká kytička a růžička? Ale já myslím, že je to blbý, to přece nemá žádnej význam. Ty ostatní věci jsou jasný, ale co má jako znamenat kytička a růžička? Víš, co myslím? Že by kytička znamenala… No nevím, možná spíš růžička bude, jako že poprvé budeš dělat to… Ne?“ zrudla Svaťka nad tím, kam ji proud myšlenek dovedl.

Jana roztržitě přikyvovala. Má jí říct, ať slovo smrt takhle neříká? Asi ne, nechce, aby ji kamarádka litovala. Její nejlepší kamarádka! Všechno dělají společně, jsou v podstatě nerozlučné. Od dětství sdílely všechna tajemství a ze všeho nejvíc si přály, aby vyřešily nějakou úžasnou záhadu, takovou, o jakých se píše v knížkách. Ještě loni si slibovaly, že spolu nikdy nepřestanou kamarádit, i kdyby každá šla na jinou školu. Pak se samozřejmě všechno změnilo, i když Jana si nepamatuje, že by při odříkávání na ni někdy vyšel zrovna TEN prokletý akátový lístek, ale Svaťka je pořád její nejlepší kamarádka, na tom se nikdy nic nezmění.

Jenomže co to teď zrovna mele? Jaký význam? Copak má celá tahle říkanka nějaký význam?

„Svaťo, prosím tě, je to jenom blbá básnička. Přece se tím nemůžeš řídit, vždyť už jsme v devítce, ne?“

Svaťka zase zrudla, má k tomu bohužel sklony. Jana má pocit, že tím ztrapňuji i ji, protože rudne při sebemenší narážce nebo poznámce, kterou někde někdo utrousí. Přála by si, aby byla Svaťka víc moderní, víc v pohodě. Ale není, tak se nedá nic dělat, jsou prostě kamarádky a hotovo. Největší kamarádky. Protože Svaťka je hodná a čestná a spolehlivá. A hlavně by Janu nikdy v životě neponížila, naopak jí pomohla, když se jí stalo to nejtrapnější, co se mohlo stát. Taková ostuda! Dostala to nečekaně ve škole, když měla bílou sukni.

„Panebože, doprdele, doprdele, ne!“ šeptala, seděla na židličce a cítila, jak jí krev nezadržitelně prosakuje látkou a jak jí hanbou tepe a hučí v uších.

„Valíková, ticho!“ Ruštinářka měla uši jako netopýr a byla na ni odjakživa zasednutá.

„Svatěno, já to dostala,“ stihla ještě zašeptat Jana. Svaťka vytřeštila oči na bílou sukni a sama taky zbělela, protože jí hned bylo všechno jasné.

„Valíková, k tabuli!“

„Soužko!“ Svaťka vyrazila jako chrt na závodní dráhu. Nebo spíš jako rotvajler, vzhledem ke své baculatější postavě. Skočila k tabuli, pošeptala zamračené učitelce něco do ucha, vmžiku se vrátila do lavice, uvázala Janě svůj svetr kolem pasu a hrábla do tašky. Pak ji vystrčila na chodbu a vrazila jí vložku do ruky.

Jana pocítila vděčnost a úlevu. Svaťka ji zachránila. Na záchodě rozbalila neforemnou, bachratou vložku, kterou měla kamarádka pečlivě zabalenou v ubrousku, protože je praktická a myslí na všechno a taková věc ji nemůže překvapit. A bílou sukni by si taky nevzala, protože bílá rozšiřuje a Svaťka má dojem, že je tlustá, i když to není pravda, je jenom trošku oplácaná.

Jana přetočila sukni a s ulehčením zjistila, že je vzadu jen docela malý flíček, svetr uvázaný kolem pasu ho po zbytek vyučování zakryje.

Vyhul Zárubníkovi – posílíš mír.

Nápis na zdi záchodků je tady už věčnost. Na škole se traduje, že jakýsi Zárubník prý byl kdysi dávno učitel občanské nauky, ale možná to vůbec není pravda. Jana význam tohohle nápisu chápe zhruba od sedmé třídy, a ještě teď si pamatuje, jak jí hlavou projelo náhlé prozření spolu s divnou pachutí v puse. Nápis vídávala celá léta a nevnímala ho, měl pro ni stejný význam jako všechna ta ostatní hesla na všemožných místech.

Velikou cestou výstavby socialismu!

Pod vedením KSČ za další rozvoj!

Leninskou cestou k dalšímu rozvoji naší socialistické vlasti.

Teď už ví, co je to vyhulit. Co je výstavba socialismu a leninská cesta, netuší, ale má podezření, že okamžik prozření a pochopení se v těchhle případech nedostaví.

Když se Jana vrátila do třídy, zrovna začala přestávka. Cítila se trapně, protože všem bylo jasné, co se stalo, ale překvapivě to nebyla až taková hrůza. Holky měly opatrně pobavené obličeje, protože teď měly nad ní navrch, ale příští týden se to může stát i některé z nich. Kluci se nad ní jenom rozpačitě ušklíbali, přece jenom už jsou v devítce a nejhorší puberta je za nimi. Ženská tajemství vidí teď spíš jako znepokojivě zajímavá než hodná posměchu.

Ponížení přišlo odjinud. Ruštinářka sbírala ze stolu papíry, podívala se na ni nesouhlasně, až jí tenká vykreslená linie obočí vyjela nahoru k vlasům, a posměšně odfrkla: „Ta sukně je z dovozu? Tak si příště dávej lepší pozor. A stejně, bílá riflová sukně je trochu moc luxusní, Valíková, ne? Nevím, proč zrovna ty se chceš takhle odlišovat.“

Teď teprve přišla ta pravá hanba. Slyšelo to pár holek, co stálo opodál, a jako na potvoru zrovna Mašlová. Mašlová, která stoprocentně ví, že bílá sukně z dovozu rozhodně není, protože ona má z ciziny nebo z Tuzexu všechno, její táta totiž pracuje v Podniku zahraničního obchodu a má pod palcem všechny tiráky, které vozí věci ze Západu. A když někdo chodí v pravé riflové sukni, pozná na první pohled, že tu Janinu ušila šikovná máma, které se bůhvíkde podařilo sehnat bílou pevnou látku prošitou na domácí Veritasce nažloutlou nití tak, aby připomínala džínové štepování.

Jana uviděla, jak se Mašlová naklonila k hloučku svých oddaných. Holek, které si kupuje žvýkačkami a voňavými gumami z ciziny, a které jsou z ní celé hotové, protože doufají, že odlesk jejího exotického bytí padne i na ně. Pokývaly svorně hlavami a upřely pobavené pohledy na Janu.

Jana měla pocit, jako by jí ruštinářka vrazila pěstí do břicha. Proč to řekla? Proč ji takhle zostudila? Nemohla mlčet? Copak taky není ženská? Jana se chce odlišovat, ale zase ne moc… Co to znamená? Co ta zatracená věta znamená? Proč zrovna ty se chceš takhle odlišovat? Proč se po ní odjakživa vozí, vždyť přece není na ruštinu blbá, je spíš průměrná, vždycky, všude a ve všem.

Cítila, jak jí oči zaplavují slzy, byla ochromená a zhnusená. Učitelčina slova po ní stékala jako lepkavý chrchel, který na ni ta ženská vyplivla.

„Závidí, to je jasný,“ šťouchla do ní Svaťka. „Sukni i tvý zářivý mládí. Nic si z toho nedělej. A z Mašlové a těch jejích pipek taky.“

I Petr na ni přes celou třídu povzbudivě mávl a pak protočil oči v sloup, jak má ve zvyku, protože tím dává najevo, co si myslí o děckách ve třídě, o učitelích a vůbec o všem.

Jana vděčně přikývla. Petr je moc fajn a Svaťka je nejlepší.

A ruštinářka je kráva.

Ne, kráva je slabé slovo.

„Valíková, ty máš nalíčené řasy? Ty si použila maskáro? Nevíš, že na škole máme přísný zákaz líčení? O velké přestávce přijdeš ke mně do kabinetu, uložím ti kázeňský trest.“

Cože? Jana se úplně zalykala vztekem. Co té učitelce proboha udělala? Měla z ní hned od začátku divný pocit. Dávala si pozor, aby ji ničím neprovokovala, ale pro ruštinářku nebyla nikdy dost dobrá, ani se nenamáhala skrývat znechucení. A navíc dnes neměla namalované řasy, fakt ne. No dobře, jenom trošku… Maskáro! Co to jako je? To je rusky, nebo co? Proč je ta ženská taková? Vždyť i ostatní holky si občas načerní řasy, ale pokud Jana věděla, nikdy z toho žádná spolužačka průšvih neměla.

Ruštinářka je zvláštní, je docela kočka, aspoň jak říkají kluci, i když je tedy strašně stará, asi jako Janina máma. Nosí hodně volánů a mašlí a často taky růžovou barvu. Odlišuje se i od ostatních učitelek, jednak tím, jak vypadá, ale hlavně tím, že sbírá funkce jednu za druhou, jde jí o kariéru, jak slyšela Jana šeptat jejich třídní a nějakou další učitelku.

Ruštinářka odemkla kabinet a vyzvala ji, ať vejde, ale pak na ni kdosi zavolal, takže Jana se ocitla sama, rozhlížela se a čekala. Nejradši by jí plivla do kafe, ale nevěděla přesně, který stůl je její. Místnost zvláštně nepříjemným způsobem odhalovala, že učitelé jsou taky jen lidé. Nakousnutý rohlík, náhradní punčocháče, stopy rtěnky na hrníčku… Všichni byli pryč, velká přestávka je náročná na udržení pořádku. Tady v kabinetě dohlížel na pořádek portrét Gustava Husáka, který je tedy mnohem lichotivější než soudruhova reálná podoba s obludně zvětšenýma očima za tlustými skly.

Z chodby se ozval chechot, dusot a následné zaječení učitelky, která měla dozor. Dusot se ještě znásobil, ale pak se ozval přísný mužský hlas a chodba se zklidnila. Ten hlas určitě patřil novému tělocvikáři, Kiliánovi, kterému kluci říkají Kilja, protože je prý hodně drsný. Má to něco společného s angličtinou, zabiják nebo co, Jana přesně nevěděla, anglicky neumí nic, akorát oukej, na co by jí to taky bylo, do Anglie se v životě nepodívá.

Tohle asi bude Kiljův stůl, má tady píšťalku a rozbitou pumpičku na balon. Jana se nudila, takže si prohlížela změť věcí, tělocvikář není zrovna pořádný. Určitě je to jeho stůl, má tady fotku svojí rodinky. On, jeho žena, dcera, asi desetiletá, a zhruba sedmnáctiletý syn. Jana překvapením zamrkala. Ten syn vypadá krásně! No tohle! Kilja taky nevypadá špatně, na učitele, ale je samozřejmě taky příšerně starý, má už určitě čtyřicet a hlavu mírně oplešatělou, kdežto jeho syn má úžasné delší vlnité vlasy jako nějaký zpěvák nebo herec. Opravdu se jí moc líbil.

Proto měla Jana problém potlačit úsměv, aby ruštinářku ještě víc nenaštvala, když jí uložila přijít třikrát po sobě na sedmou, protože bude za trest stříhat nějaké letáky. Ruštinářka chvíli vypadala, že jí dá poznámku do žákovské, ale pak se na ni dlouze zadívala a nakonec si to rozmyslela. Janě šel z toho jejího divného pohledu mráz po zádech, ale raději ho s hranou pokorou vydržela, aby se poznámce vyhnula. Tu by totiž musela nechat podepsat mámě, a to by vůbec nebylo dobré, protože s mámou se musí opatrně, jako s malovaným vajíčkem. Je přecitlivělá a nervózní, a kdyby ji něco vytočilo, mohla by mít zase svoje „období“. A když má máma „období“, tak musí Jana honem po škole domů a začít hledat.

Taková je máma od té doby, co před rokem táta umřel…

Jak se dřív cítila bezstarostně, když mohly se Svaťkou, a někdy i s Petrem, zajít po vyučování ke komukoliv z nich domů! Čas plynul docela jinak, pomalu a klidně a měl příchuť piškotů s pribiňákem.

Jana ráda chodívala ke Svaťce, protože bydlela ve starém činžovním domě s tajuplným schodištěm a její táta byl skoro pořád doma. Ovšem právě tyhle kvality se Svaťce jevily zcela opačně, v jejích očích šlo o ubohou méněcennost.

„Jak se ti může líbit náš barák? Je starej,“ odfrkla vždycky nespokojeně. „A smrdí.“

„Já bydlím v paneláku. Tam je teprve smrad!“

„Tady to smrdí starobou,“ nedala se odbýt kamarádka.

„Ty seš prdlá. Nic tu není cítit, to se ti jenom zdá. U nás je nachcáno ve výtahu a smrdí tam popelnice.“

„Jsou tady vysoký stropy a všechno je nazdobený,“ kopla Svaťka do krásného litinového zábradlí. „Náš nábytek je taky starej a vyřezávanej, prach utírám hodinu. Naši mají všude milion knížek, ale kazeťák mi nedovolí, prý si mám pouštět desky, což je samej Janáček, Beethoven a takový pitomosti… To je kvůli tomu, že máma učí hudbu.“

Jana vzdychla, vymlouvat něco Svaťce nemá cenu, protože by radši bydlela v paneláku s umakartovým jádrem. Tvrdí, že je u nich pořád zima a záchod má vždycky úplně ledové prkýnko. Něco na tom je. Jana má na záchodě sice teplo, ale zase přesně ví, co se děje v bytech pod nimi a nad nimi, a to by tedy většinou opravdu raději nevěděla.

Ale Svaťka by vysedávání na záchodě v teple klidně i oželela, jenom kdyby její táta nebyl pořád doma! Svaťčin otec, bývalý profesor historie, od roku 1969 invalidní důchodce, si přivydělával drobnými překlady. Když byly malé, Jana ho měla ráda, choval se velice zdvořile, vařil jim čaj nebo kakao, které vybraně servíroval v čínském porcelánu se stříbrnými lžičkami, a vyprávěl příběhy o velkých objevech historie, do kterých poťouchle vkládal hororové prvky, aby je postrašil. Nejvíc si pamatovala ten o objevení Tutanchamonovy hrobky, kdy vlivem faraonovy kletby postupně umírali lidé, kteří narušili jeho posmrtný klid.

„Ale teď už se říká faraonova kletba jenom hrozné sračce, která postihuje turisty v Egyptě. Vám se to však, milé dívky, stát nemůže, protože vy se můžete posrat leda tak na Slapech, a ne v Egyptě, kam vás posraní bolševici nikdy nepustí.“ Když takovou větu Jana uslyšela z úst pana profesora poprvé, zalapala po dechu a pak se rozesmála, protože ji šokoval kontrast sprostých slov s jeho kultivovaným zjevem. Pak si všimla vrásek od smíchu za brýlemi s kovovými obroučkami.

„Já tak občas musím mluvit, jsem invalidní důchodce s papíry na hlavu,“ mrkl na ně šibalsky.

Svaťce to rozhodně vtipné nepřišlo, unaveně a pohoršeně vzdychla, což jejího otce viditelně potěšilo.

Teď je všechno jiné. Jana a Svaťka už jsou velké, pan profesor jim žádné úžasné příběhy nevykládá, plouží se po bytě a dojem z vrásek od smíchu je přebitý novým dojmem ze zatrpklých vrásek okolo úst. Neservíruje jim kakao a čaj v čínském porcelánu, pijí nanejvýš šťávu ze sklenic od hořčice a on pivo přímo z flašky. A když teď mluví sprostě, není v tom žádný prvek ironie, navíc se změnil i jeho dříve velmi pečlivě upravený vzhled. Jediné, co mu trochu zvedá náladu, je legrační žvatlání Svaťčina malého bratra.

„Předtím ho poslouchaly celý sály studentů a teď už ho neposloucháme ani my, a už vůbec ne tvůj mrňavej brácha. Je doma už moc dlouho a hrabe mu z toho,“ poznamenal Petr.

Jana úplně dobře neví, co to znamená předtím. Občas se jí zdá, že dospělí se dělí na jakési skupiny, mající své vlastní jazyky, kterým není schopná porozumět. Svaťka je na tom naštěstí podobně, tyhle věci ji nezajímají, ale s Petrem je to jiné. S Petrem je vůbec všechno jiné, on sám se odlišuje. Odjakživa kamarádil s ní i se Svaťkou, i v době, kdy byl holčičí a klučičí svět oddělen zdí silnější, než je ta v Berlíně. Hodně čte a teď v poslední době ještě víc. A pak pořád přemýšlí, takže Jana vidí, že mu z toho taky hrabe.

A do třetice hrabe i Janině mámě, ale to je tajné a neví o tom vůbec nikdo. Všichni si myslí, že je její máma super a pohodová, protože chodí na rozdíl od ostatních matek velmi moderně oblečená a učesaná. Chová se spíš jako Janina starší kamarádka, a dokonce jí slíbila, že si příští rok bude moct nechat udělat trvalou u paní Blechové, což je sousedka, která si takhle načerno přivydělává.

Jenomže tohle všechno je jenom na povrchu, viditelná vrstva lidem na očích, která se čas od času sloupne jako stará slupka z cibule. Ve skutečnosti je máma od té doby, co umřel táta, na nervy. Občas brečí nebo naopak netečně mlčí a někdy se večer, když myslí, že Jana spí, strašně opije. Dělá to naštěstí opravdu výjimečně, ale Janu to nutí všímat si i těch nejmenších náznaků v jejím chování a zavčas prohledat skrýše, kde má schovanou vodku a buď z láhví ulít, nebo je aspoň naředit, aby následky byly co nejmenší.

Ve vzduchu visely náznaky, že zrovna dnes by mohl přijít takový sebedestrukční večer, takže Jana spěchala domů, aby tam byla dřív než máma. Prošla obvyklá místa ve špajzu a v ledničce a taky v šatníku. Počínala si jako vždy velmi pečlivě, protože chce uchovat tu iluzi, že o ničem neví, i když podezírá mámu, že ví, že ona ví. Ale máma je zřejmě taky odhodlaná chránit tenhle klam, tenhle přelud normální rodiny, i když z ní nezbylo skoro nic od té doby, co je táta pryč.

Janu to všechno unavuje. Proč musí mít takovou matku? To je tak nespravedlivé! V poslední době ji rozčiluje téměř všechno, co máma dělá a říká, má pocit, že spolu v jedné místnosti vydrží maximálně půl hodiny, než se pohádají.

Takže teď si Jana počínala jako laborantka, která pracuje s obzvlášť nebezpečnými materiály, dávala věci na přesně stejná místa, kde stály předtím. Pak se zamyslela. Od minula měla podezření, že je tu ještě jedno další místo, které zatím neobjevila, bude muset prohledat i horní nástavce skříní. Vzala si židli a začala šátrat mezi starým povlečením a ručníky, které se „ještě někdy můžou hodit, aspoň na hadry“. Prsty jí zavadily o něco, co by tu nemělo být, ale nebylo to sklo láhve. Byl to tvrdý papír, desky nějakého sešitu. Nejdřív ho chtěla nechat ležet, ale pak ji zvědavost přinutila vytáhnout ho ven.

Desky byly černé s bílým mramorováním a docela ošoupané. Jana nejdřív myslela, že kouká na nějaké staré recepty nebo starý školní sešit, ale bylo to něco jiného. Stránky byly rozevlátě popsané a plné čmáranic a obrázků, střídaly se barvy propisek a občas byly řádky hodně poškrtané, uvnitř byly vložené další papíry, a dokonce i fotky.

Je to snad nějaký mámin deník? Měla by ho vůbec číst? Zaklepala prsty o karton a přejela jimi po hřbetě. Pak váhavě zavřela dvířka od nástavce a uklidila židli. Sebrala sešit a zalezla do svého pokoje, protože pocit, že dělá něco, co by neměla a co se nesluší, se vynořil zcela nepopiratelně, i když sama sobě chtěla namluvit, že o nic nejde.

Otevřela sešit a teď se do něj podívala pořádně. Deník to asi nebude, protože tu nejsou napsaná žádná data. Text vypadá spíše jako příběh, nejspíš pohádka, protože jí padl zrak na slova princezna a zakleté království. Že by našla nějaký mámin pohřbený literární pokus? Písmo je určitě její, to poznala. Chvíli se začetla, ale teorii o pohádce musela zavrhnout, některé pasáže připomínaly spíš horor a jednotlivé kapitoly na sebe příliš nenavazovaly. Zavrtěla hlavou, vůbec nic nechápala. Ale co teprve když sešit neopatrně nahnula a z něj vypadla malá fotka Kiliánova syna…

Cože?

Zvedla fotografii a přiblížila si ji k očím. Podoba byla neuvěřitelná, ale při pečlivějším prozkoumání poznala, že vyfocený nemůže být kvůli zastaralému účesu a oblečení a celkovému stáří fotky Kiliánův syn, ale zřejmě samotný Kilián ve věku patnácti nebo šestnácti let. Byl taky tak hezký, jak je teď jeho syn, to musela Jana uznat, i když se u toho mimoděk zašklebila. Zatřásla sešitem a fotek vypadlo víc, na většině byly nějaké děti nebo mládež, zřejmě spolužáci a kamarádi. A ještě jedna fotka byla přichycená kancelářskou sponkou k listu papíru.

Babička, děda, máma, asi třináctiletá, a mimino. Jana cítila, jak ji zamrazilo. To musí být určitě strejda Olda! Ten, který umřel o Vánocích v šestnácti letech, a proto babička s dědou Vánoce nikdy neslaví, zatímco máma je jimi úplně posedlá a přehání všechno, co je s nimi spojené. U nich v rodině se o strejdovi Oldovi nikdy nemluví, nikdy. Jana se jednou na něco chtěla zeptat, ale jakmile vyřkla jeho jméno, babička si začala utírat oči, děda odešel z pokoje a máma stiskla rty tak pevně, že jí z obličeje úplně zmizely.

Což jenom dokazuje, že nejsou normální rodina a nikdy ani nebyli, i když byl ještě táta s nimi. Babička a děda jsou totiž dost divní. Jana z nich má pocit, že se vždycky podívají na mámu, chtějí něco říct, ale místo toho polykají celé věty, které nikdy nezazní. Když byla menší, představovala si, že se jim hromadí slova z těch spolknutých vět v žaludku, a proto se jednou pozvracela, když byla k obědu písmenková polívka, nechtěla být jako oni.

Nalezený sešit ležel na posteli a Jany se zmocnil nesmyslný pocit, že se na povlečení po něm obtiskne obdélník jako po horké žehličce, protože když ho držela, úplně ji v prstech pálil. Co vlastně našla? Může se vůbec podívat dovnitř? Proč má máma v sešitu fotku mladého Kiliána? Musel být víc než jen obyčejný spolužák, když od něj dostala fotku, ne? Nejspíš spolu kdysi chodili. Otočila fotku a uviděla, že její zadní strana je celá začerněná. Tak to je divné. Něco tam asi bylo napsané a teď je to celé pečlivě zaškrtané, nic už se přečíst nedá. Hm, další záhada. Otevřela sešit na náhodné stránce a zkusila se začíst.

Princezna Emílie stála u poškrábaného zrcadla. Má to udělat, nebo ne? Strašně se bála, ale musela to zkusit, protože její touha po pomstě ji k tomu poháněla. Teď v zimě už byla venku tma, i když byly teprve čtyři hodiny a budova byla skoro prázdná, jen zdálky doléhalo pár hlasů. Emílie cítila, jak jí buší srdce. Udělá to! Anežka. Anežka. Anežka. Zašeptala třikrát jméno dívky, která prý tady kdysi umřela, a celá napjatá hleděla do zrcadla. Teď by se měl zjevit její duch! Co se to objevuje mezi všemi těmi škrábanci? Emílie věřila tomu, že když takhle vyvolá ducha…

Dál text nepokračoval, protože následující stránka byla vytržená. Jana brejlila do sešitu a snažila se pochopit, co právě přečetla. Chtěla její matka napsat horor? Nebo spíš něco legračního, protože by se ukázalo, že si z Emílie vystřelila její kamarádka a zjevila se v zrcadle místo umrlé Anežky? Škoda že se konec nedozví, bylo to napsané napínavě a dobře, máma má talent. Mohla z ní být třeba spisovatelka, a zatím je jenom obyčejná účetní. Proč se o tom nikdy nezmínila?

Prolistovala pár stran nazpět. Všetečná princezna Emílie se tu objevuje víckrát, ale jsou to vždycky jednotlivé scény, které nejsou zřejmě nijak propojené.

Vtom zašramotil klíč v zámku, přicházela máma! Jana sebou leknutím trhla, zazmatkovala, a jak chtěla sešit rychle zavřít, naopak ho otevřela na jiné straně. Přes celou stranu byl nápis tlustou černou fixou.

S odpuštěním, ať jdou všichni do prdele

Místo všech písmen O byly pečlivě vyvedené symboly pro dámské přirození. Jana bleskurychle zasunula sešit pod matraci a blahořečila si, že uklidila židli a zavřela nástavec od skříně hned. Cítila, jak jí hoří tváře a jak se celá třese. Co to proboha je? Kam se poděla ta strašidelná pohádka nebo co to vlastně četla?

„Jak bylo ve škole?“ Máma si zula boty a pověsila kabát. Úplně normálně jako vždycky.

„Nic, dobrý,“ odpověděla Jana a snažila se, aby její hlas zněl taky úplně normálně. Jenomže se tak vůbec necítila. Našla tajemství své matky, nepříjemné, divné a zvláštním způsobem agresivní.

U večeře odpovídala většinou jednoslovně, stejně větší výkon nebyl potřeba, máma vykládala nějakou nudnou historku z práce a stěžovala si na kolegyni, po které musí předělávat faktury. Jana ji pátravě pozorovala, mátlo ji a děsilo, že její matka je ve skutečnosti někdo úplně jiný. A to si myslela, že má jen jedno tajemství v podobě poschovávaných flašek po bytě… Je to vůbec možné? Máma přece nikdy nemluvila sprostě, nikdy! A navenek se jeví úplně obyčejně, snad jen její péče o zevnějšek je trochu přehnaná, nejvíc si potrpí na vlasy, ale i na oblečení, doplňky a bižuterii, navzdory babiččinu mlčenlivému, ale zjevnému nesouhlasu.

„Jdu si lehnout,“ předstírala Jana zívnutí.

„Takhle brzo?“ podivila se máma.

„Jsem unavená, nech mě být.“

„Snad na tebe něco neleze,“ vyjádřila svou starost jako úplně obyčejná matka, která rozhodně nemá nikde schovaný záhadný sešit.

Jana rozsvítila lampičku u postele a z půlky ji přikryla tričkem, v naději, že z chodby světlo nebude vidět. Rozhodla se, že začne číst od začátku.

Na první straně byl zaškrtaný celý odstavec, ze kterého bylo možné vyluštit jen pár detailů. Jedním z nich bylo velké písmeno D s tečkou a pak ještě slova zpět a vztek.

Princezna Emílie bydlela v zakletém království. Panovala v něm kázeň, odříkání, poslušnost a pořádek, i když všichni tvrdili, že v něm panuje láska. Ale to nebyla pravda. Takhle láska nevypadá. Proč musí princezna pořád chodit oblečená jako z roku raz dva? Nemohla mít ani propíchnuté uši! Nemohla jít ani na maškarní bál, kde byli VŠICHNI. Nemohla jít do kina, prostě nikam. Největší kosmetický odvaz byl, když si umyla vlasy! A to se ani nemohla ostříhat módním způsobem jako ostatní holky, musela vlasy nosit dlouhé. Princezna si proto přála co nejrychleji najít svého prince, vdát se a vypadnout odsud. Bohužel jí ještě v té době nebylo jasné, že princové neexistují a že je možné se dostat do ještě horšího království – ne jenom zakletého, ale plného sraček.

Co to proboha je? Princezna Emílie je zcela určitě máma, sice o svém dětství nikdy moc nemluvila, ale ze všech těch náznaků, co se pořád vznášejí kolem a které Jana teprve teď začíná aspoň trochu chápat, je jasné, že babička s dědou byli velice přísní a nikdy jí nic nedovolili. Co to ale znamená, že princové neexistují, vždyť se s tátou měli opravdu moc rádi? Milovala ho a jejich manželství rozhodně nebylo žádné zlé království, naopak. A proč vůbec máma psala takovým divným způsobem? Proč si nepsala normální deník? Bála se, že ho někdo najde?

„Janičko, ty pořád ještě svítíš? Nechceš něco?“

„Ježíš, nechci, seš hrozná. Už zhasínám.“ Jana se lekla a sešit zase zastrčila pod matraci. Když usínala, přemýšlela, jestli má o svém nálezu říct Svaťce. Vždyť tohle je přesně takové tajemství, o kterém si představovaly, že ho rozluští! Našla tajemný sešit z minulosti, plný podivných náznaků… Svaťka by měla z takové záhady oči navrch hlavy! Polkla, protože pusa se jí zaplnila hořkými slinami z rozčilení. Ne, rozhodně se svěřovat nechce. Tohle není záhada z dobrodružné knihy, popsané věci se týkají její rodiny, je to příliš opravdové. Svaťce neřekne nic. Nemůže. Tohle tajemství je moc intimní, křehké a soukromé.

Jako by toho nebylo málo, ve škole se na Janu snesla další pohroma.

„Valíková, ty máš prý nějaký průšvih u kolegyně Janákové?“ Třídní se tvářila poplašeně.

„Cože? Nemám,“ snažila se bránit Jana.

„Janičko, copak to nechápeš? Teď v deváté třídě ti jde o všechno. Nemůžeš si znepřátelit soudružku Janákovou, to by se špatně odrazilo na tvém posudku. Zrovna ty si nemůžeš nic takového dovolit, kvůli své… No, to je jedno. Soudružka…,“ Jana si nemohla nevšimnout, že třídní tohle slovo říká s lehounkým ironickým podtónem, téměř nepatrným, „…Janáková je například tajemnice Okresního výboru es čé es pé, chápeš? A to je jenom jedna z jejích funkcí!“

Jana zavrtěla hlavou. Nemůže nic vysvětlit, protože tady k vysvětlování nic není. Ruštinářka si na ni prostě zasedla z nějakého zcela neznámého důvodu. Třídní se na ni pozorně zadívala a vzdychla.

„Jani, ty teď musíš projevit nějakou aktivitu. A pěkně rychle. Takže se přihlásíš do recitačního kroužku, který kolegyně Janáková vede. Já tě navrhnu, protože i já potřebuju projevit aktivitu,“ vzdychla znovu. „V češtině vůbec nejsi špatná, přednes máš dobrý. Paměť doufám taky. Ale kolegyně si zakládá na tom, že nevezme každého, protože chodívají s kroužkem recitovat do Síně tradic na různá výročí, před důležité publikum, takže si tě bude chtít vyzkoušet. Musíš se tedy do středy naučit nějakou báseň. Vhodnou báseň!“ zdůraznila třídní.

„Jaká báseň je vhodná?“ špitla Jana. Co se to tady děje? Tím napětím ji začaly svědit nedávno propíchnuté uši, zatahala se za obě náušnice. Musela vypadat dost nechápavě, protože třídní nespokojeně mlaskla. „Půjčila bych ti jednu sbírku, která by byla úplně nejvhodnější, ale teď ji má Mašlová. Ta do kroužku chodí už dávno. Víš co, domluv se s ní, ať ti knihu předá, a vůbec se jí tak nějak vyptej, co a jak, chápeš, ne?“

Jana vytřeštila oči. Do čeho se to zase dostala? Nikdy v životě neměla v úmyslu chodit do nějakého pitomého recitačního kroužku! A už vůbec ne s Mašlovou! Že zrovna ona tam chodí? Nechápala vůbec nic a pěkně ji štvalo, že si všichni myslí, že je tomu přesně naopak.

„Aspoň se občas uleješ, ne?“ snažila se ji rozveselit Svaťka. „Nějaký výročí jsou skoro pořád, a jestli budeš chodit na ty akce a občas na nějakou soutěž, hodí ti to pěkných pár hodin mimo blbou školu, a ještě třeba dostaneš chlebíček,“ uchechtla se.

„Ha,“ pleskla Jana otráveně taškou o lavici. Snažila se sebrat všechnu odvahu, aby se vydala zeptat Mašlové. Vysvětlila jí, že poslední, co by si přála, je nějak ji otravovat, ale že by opravdu nutně potřebovala půjčit tu zpropadenou knihu básní.

„Do středy to musíš umět, jo?“ vyfoukla Mašlová pobaveně velkou růžovou bublinu, ze které se linula silná chemická vůně jahod. „Ty vole, tak to máš co dělat. Budeš muset po škole se mnou k nám a začneš se učit hned dneska.“

Tenhle návrh Janu překvapil. Má jít po škole s Mašlovou k nim domů?

„S Janákovou není sranda, zlatíčko,“ naklonila se k ní blíž a vytáhla si žvýkačku z pusy tak arogantně působícím gestem, jak to uměla jen ona. „Myslíš, že bych já chodila do toho blbákova, kdybych nemusela? Kvůli fotrovi musím. Aby vypadal dobře,“ znechuceně odfrkla.

Cesta ze školy s Mašlovou se výrazně lišila od cesty se Svaťkou. S nejlepší kamarádkou pusu nezavřely a prndaly páté přes deváté, co je napadlo, bez přemýšlení, hihňaly se, pošťuchovaly. Teď se Jana přistihla, že se hlídá, aby nepůsobila hloupě a nemoderně. Moc by si přála vypadat jako Mašlová. Povzneseně, nedbale, sebevědomě. Jako že jí vůbec nezáleží na ostatních, protože stejně ví, že ji všichni obdivují. Je možné, že jí všechno to zahraniční oblečení, barevné sponky a další nevídané věci dodávají takové úžasné sebevědomí? Byla by taková i Jana, kdyby si oblékla džíny a tričko s nápisem a blýskavými pajetkami?

A ještě víc se lišily jejich domovy. Jana měla doma několik let schovanou prázdnou plechovku od Coca-Coly, kterou kdysi máma odněkud přinesla, asi z nějakého veletrhu od zahraničních klientů. Vypili ji tenkrát obřadně s mámou a tátou po jednotlivých doušcích a Janě připadalo, že nikdy nic úžasnějšího neochutnala. Táta jí pak odřízl vršek a teď si do bývalé plechovky na pracovním stole dávala propisky a pastelky. Byla to jedna z mála západních věcí, které kdy v životě vůbec viděla na vlastní oči! Teď tu Mašlová otevřela ledničku a ledabyle vytáhla plechovku, jako by si chtěla posloužit pytlíkovým mlékem.

„Ještě minulej týden jsme měli i Sprite, ale ten ti teď bohužel nenabídnu,“ nalila pěnivý nápoj do sklenic, jako by se nechumelilo. Vlasy si půvabně zastrčila za ucho a Jana zažila divný pocit. Něco jako závist smísenou s obdivem. Tak to tedy ne! Nebude přece jako ostatní holky, ty pipiny od nich ze třídy, tvořící družinu oddaných stoupenkyň téhle tuzexové krasavice!

Kuchyňská linka u Mašlů doma se taky podstatně lišila od všech ostatních, které kdy Jana viděla, hlavně v tom, že tu její máma měla různé vychytávky, které se jinak vyskytovaly jen v katalozích Neckermann. Janina máma by asi padla, kdyby je viděla.

„Tak hele,“ otevřela Mašlová knihu básní. „Kterou z těch krávovin tady ti vybereme? Nic si z toho nedělej, že si na tebe Janáková zasedla, za měsíc to bude zase někdo jinej a budeš mít pokoj.“

To bohužel nebyla pravda, ruštinářka na ni byla zasednutá s neměnnou intenzitou hned od začátku. Jana s pocitem beznaděje převracela stránky. Všechny básně tu byly neuvěřitelně dlouhé a obsahovaly tak kostrbatá slovní spojení a vykonstruované metafory plné dělníků a rolníků, že pochybovala o své šanci se něco takového do středy naučit.

„Myslíš, že to dáte s Petrem dohromady?“ zeptala se najednou Mašlová zničehonic, zatímco ťukala perleťovým nehtem o sklenici s colou.

Jana se lekla. Takhle o Petrovi vůbec nepřemýšlela, byli kamarádi snad odjakživa. Taky se jí nelíbil spolužaččin potutelný úsměv.

„Můj typ on teda není, ale některým holkám se líbí,“ pokračovala Mašlová. „Ale jsou zmatený. Žádný z nich si nikdy nevšiml. Takže buď je zamilovanej do tebe, protože do Svatěny asi těžko, nebo má holt špatnou orientaci.“

„Špatnou orientaci?“ Teď byla Jana popletená už úplně. Sama má taky dost špatnou orientaci, je schopná se ztratit vždy a všude. Myslí tím Mašlová, že se Petr neorientuje v nejnovější módě nebo popových skupinách nebo co vlastně? Pravda by to byla, popík ho nezajímá a nosí zásadně prastaré, po komsi poděděné rifle a vytahaný svetr. Vlasy má trochu delší, ale jen tak, co snese pedagogický sbor, rozhodně není mánička. Kamarádkám Mašlové se ale přece spíš líbí disco týpci s trvalou nebo nahoněnou patkou.

Mašlová vyprskla smíchy. „Ty seš kouzelná teda! Fakt roztomilá.“

Jana polkla. Vůbec se jí nelíbilo, kam tenhle rozhovor směřuje, připadala si hloupě. Když nerozumí tomu, o čem mluví dospělí, může jí to být jedno, ale teď nerozumí ani spolužačce!

„Snažím se z tebe vydolovat, jestli Petr není náhodou na kluky, chápeš? Prostě jinak orientovanej. Čtyřprocentní, teplomet, buzerant,“ přitvrzovala Mašlová.

Jana zrudla. „A jo,“ špitla.

„No hurá,“ přehnaně si vydechla spolužačka, aby dala najevo, jak to má těžké, vysvětlovat tyhle věci trdlu, jako je Jana.

„Myslím, že není. Na kluky. Nebo nevím. Ne, určitě není,“ uvědomila si ve zlomku vteřiny Jana, že by jenom vyslovením takového podezření dala Mašlové k dispozici nemilosrdnou zbraň. „V žádným případě není. Miluje totiž mě.“

„Jo?“ uculila se Mašlová. „Tak gratuluju. Tos to chytla. A už jste to dělali?“

Jana cítila, jak jí horkost stoupá z tváří až na uši, které teď bohužel nezadržitelně rudnou taky. „Ne.“

„Já jsem si to myslela. Se Svaťou asi taky tyhle věci moc probírat nemůžeš, viď? A s mámou už vůbec ne, že jo? Tak počkej, já ti něco ukážu. Slíbila jsem klukům, že je přinesu do třídy, a ti se na ně celí třesou. No bodejť! Ale musím počkat, až bude fotr na služebce, aby na to nepřišel. Vozí je z venku, má různý druhy, podle toho, jaký má kdo gusto. Dává je různým chlapům, když potřebuje, aby mu udělali nějakou službu…“ Mašlová nepřestávala mluvit a mezitím otevřela skříňku, ve které zručně posunula falešnou zadní stěnu a vytáhla pár časopisů s lesklými obálkami.

Jana poslouchala proud její řeči, který k ní tak úplně nedoléhal, a fascinovaně hleděla na to, co dělá.

„Myslím, že Petříček by ocenil, kdybys byla míň roztomilá a víc zkušená. Tak koukej, to máš ode mě jako průpravu do života, zlatíčko,“ hodila Mašlová jeden z časopisů na stůl. Otevřel se na prostřední dvoustraně a Jana nejdřív nerozuměla tomu, na co se dívá.

Pak jí to došlo a ucítila, jak se jí zvedl žaludek. Jedna věc je pochopit, co znamená nápis Vyhul Zárubníkovi, ale něco docela jiného je vidět tento akt na křídovém papíře, se všemi názornými detaily a v barvě, a to vše naprosto nečekaně.

„Já musím…“ Jana se chytila za pusu a běžela na záchod, málem se netrefila. Další šok utrpěla, když nadzvedla prkýnko a voda v záchodě byla modrá! Pod okrajem totiž byl zavěšený jakýsi košíček s modrou náplní, nic takového ještě v životě neviděla. Bylo jí na okamžik líto vyzvracet se a porušit tak krásu té sytě modré hladiny, ale nedalo se nic dělat.

Pak si hodnou chvíli zamyšleně prohlížela všechnu tu kosmetiku, kterou byla koupelna doslova narvaná, a svou vlastní tvář v zrcadle. Ta Mašlová je taková kráva! Nejradši by se jí pomstila tak, že by vystříkala laky na vlasy a ostatní pičifuky a vypatlala krémy do umyvadla, ale ovládla se. Tohle by se asi nelíbilo paní Mašlové a byl by z toho jen další průšvih.

„Seš v pohodě?“ ozvala se spolužačka a vůbec se nenamáhala skrývat pobavený tón.

„Jasně.“

„Možná ti ta cola neudělala dobře, to bude tím, že na ni nejsi zvyklá.“

„Jasně.“ To už si Jana nemohla pomoct, nabrala pořádné množství krému CD z krabičky s německými nápisy a spláchla ho do umyvadla. Bylo jí jasné, že je to ubohé gesto, ale lepší než nic.

Večer by Jana moc ráda otevřela tajuplný sešit, ale místo objevování trampot princezny Emílie si musela do hlavy cpát svízelný život pracovníků v těžkém průmyslu před konečným vítězstvím Strany.

Když usínala, míhali se jí v hlavě hutníci, horníci, spreje s barevnými obaly, perleťové nehty ťukající na stránku s obřím penisem a pobavené úšklebky Mašlové…

_ _ _

„Ukaž, co to máš?“ Petr Janě vytrhl z ruky papíry, na kterých měla přepsanou báseň, aby se ji mohla učit i o přestávkách. „No potěš! To tě ta řasenka teda vyšla draho…“

Jana si nemohla pomoct, dívala se teď na něho z pozměněného úhlu, i když ji to štvalo. Mašlová jí nasadila do hlavy malého brouka, který jí našeptával, ať zkusí za jeho slovy a chováním odhalit nějaký jiný skrytý význam. Proč třeba teď mluví o řasence? Normální kluci se přece o takové věci nezajímají, ne? Teď zachytila pohled Mašlové a další její sebevědomý křivý úsměv. Rychle se zasmála, jako že se s Petrem výborně baví.

„Co blbneš? Na tom nic moc vtipnýho není, ne?“

„Není, no,“ snažila se tvářit jakoby nic, ale moc se jí to nedařilo.

„Zas tak šklebit se taky nemusíš. I když vlastně jo, je to všechno na hovno. Všechno tady,“ obsáhl gestem celou třídu. „Seš v pohodě?“ Nakonec jen zavrtěl hlavou a vrátil se do své lavice. Vlastně většinu přestávek trávil teď sám v lavici, do deníčku si ozdobnými nápisy kreslil názvy skupin jako Black Sabbath, Deep Purple a Uriah Heep a s nikým se moc nebavil. V poslední době se mu dost zhoršila nálada a tvářil se pořád naštvaně. Bude dost těžké před Mašlovou předstírat, že jsou spolu, a ještě to navléct tak, aby Petr nic nepoznal, ale Jana to bude muset udělat, aby ho ochránila. Kdyby o něm ve třídě Mašlová začala šířit takové řeči, jaké vedla včera, byla by to úplná hrůza! Kluci by ho sežrali zaživa. Být jiný se neodpouští. Všichni musejí zapadat, být normální a zařadit se. Tak jako na prvním stupni o velké přestávce – pěkně ve dvojstupech rázovat chodbou, nevyčuhovat, nerušit.

„Máme spojenej tělocvik!“ s touhle zprávou přišla Svaťka rozčílením celá rudá. Všechny holky začaly brblat, žádná nechce mít tělocvik s klukama, protože to znamená spoustu rádobyvtipných poznámek na adresu slušivosti cvičebních úborů a tělesných partií, které jsou jimi zahaleny. Dokonce i ty nejsebevědomější dívky včetně Mašlové si nejsou svými těly tak jisté, aby je bez ostychu předvedly v odpudivých modrých trenkách, natož taková Svaťka nebo třeba velmi tmavá Danuška, která se potýká s tělesným ochlupením na místech, kam by patřit nemělo.

Drtivá většina dívek se tedy hodlala posadit na žíněnky a vymluvit se na „zdravotní důvody“, ale tyhle plány jim rázem překazil Kilja, který zamračeně vstoupil do tělocvičny s píšťalkou a medicinbalem.

„Máš omluvenku od rodičů? Ne? Tak nezájem. A padej, padej! Už jste měly být dávno převlečený.“

Hodina tělocviku v Kiljově podání bylo čiré utrpení, takže Jana se jeho přezdívce vůbec nedivila. Zato se nestačila divit tomu, co na něm její máma viděla, pokud to byl tedy na té fotografii vážně on. Vždyť ten chlap je normální sadista!

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se jí najednou, když jí pomáhal přeskočit přes kozu, a od té doby se na ni nějak divně díval. Možná to bylo kvůli jejímu neohrabanému stylu, možná kvůli tomu, že si pořád kontrolovala, jestli neztratila ty úplně nové náušnice, ale spíš by se vsadila, že mu připomněla mámu! Nejenom Kiljův syn je na tátu podobný, ona sama je taky celá máma, každý to říká.

Začalo jí to být hrozně nepříjemné, takhle se na ni ještě nikdy žádný dospělý muž nedíval. Navíc měla pořád v hlavě ten včerejší příšerný obrázek! Jsou všichni chlapi takhle odporní? Snažila se jeho pohledu vyhýbat, ale moc se mu uniknout nedalo. Jenomže když párkrát zachytila jeho oči, uvědomila si, že Kiljův pohled není oplzlý nebo chtivý.

Jeho pohled byl plný strachu.

* * *

Princezna Emílie se zamilovala do toho nejúžasnějšího prince! Byl krásný, udatný a všichni ho obdivovali. Emílie se každý den snažila jakoby náhodou projít kolem něj, aby si jí všiml. Chtěla zachytit jeho pohled, úsměv, cokoliv. Nenápadně se snažila zavést hovor na jeho osobu, když mluvila s ostatními, protože se nemohla nabažit toho, když vyslovovali jeho jméno. A byla nejšťastnější na celém světě, když zjistila, že i on ji má rád! Začal se s ní bavit, rozesmával ji, věnoval jí pozornost. Díval se na ni tak, jak ještě nikdo předtím. Ale v každém království je nějaká jedovatá čarodějnice… Jednou si na chodbě zkoušela náhrdelník jedné z dvorních dam, aby si ho půjčila na rande s princem. „Taky si takový budu přát k Ježíšku,“ prohodila hloupě. Úplně zbytečně, protože byla zvyklá si před ostatními neustále vymýšlet, co dostala nebo dostane k Vánocům či k narozeninám. Rodiče si mysleli, že ji vychovávají v pravdě, a místo toho z ní vypěstovali pěknou lhářku. Jenomže už tenkrát někdo něco musel vědět, protože z hloučku se ozval posměšný hlas čarodějnice: „No, to asi těžko, ne? Vždyť seš z takový rodiny…“ A Emílii bylo, jako by ji bodla do srdce, protože si myslela, jak dobře umí lhát, a on to někdo po celou dobu stejně věděl…

Jana taky pocítila bodnutí u srdce. Co to je? Z jaké rodiny? Čím je její rodina výjimečná? Jasně, babička a děda jsou trochu zvláštní, ale proč by to někoho mělo vůbec zajímat? Žijí v malém městě, ale netušila, že jsou lidé tak chtiví vědět věci ze života ostatních. Stejné otázky si očividně kladla i její máma, protože text pokračoval.

Co to bylo za holku? Jak to, že to věděla? To přece neměl vědět vůbec nikdo!!! Za žádnou cenu!!! Tenkrát si Emílie poprvé uvědomila, že je zle. Mohla něco tenkrát udělat? Mohla to zastavit? Drdol tvrdí, že ne, ale princezna se pořád ptá, jestli to nebyla její chyba. Byla pitomá, že chtěla toho nejkrásnějšího prince! Některé holce se to prostě nemuselo líbit. A princovi se taky nemuselo líbit, že mu lhala, ne? I když ona mu úplně nelhala, akorát mu neřekla všechno… Tím to celé začalo. A nejvíc na to doplatil Oldříšek.

Proboha, jak se teď Jana měla soustředit na učení té debilní básně? Neměla ten sešit vůbec otevírat… Srdce jí bušilo a dlaně měla zpocené. Dostala se k něčemu, co souvisí s mrtvým strejdou, to je jasné. A kdo je to Drdol?

Nejraději by pokračovala ve čtení, ale nemohla. Má hrozně málo času, moc učení a ke všemu jdou dnes na večeři k babičce a dědovi.

Tak tak stihla schovat sešit, když k ní do pokoje vpadla máma. Před návštěvou svých rodičů se vždycky chová trošku divně. Bude se takhle Jana chovat, až bude dospělá a bude chodit k mámě na návštěvu? Ještě nedávno by jí ta otázka připadala úplně praštěná, co je na tom tak komplikovaného, zaskočit na návštěvu za vlastní matkou? Teď už si tak jistá nebyla.

Máma se jí pozorně zadívala na obličej, až se Jana lekla, že nasliní kapesník a utře jí nějakou šmouhu, jako když byla malá. Ale máma jí vytáhla vlasy zpoza uší, jako by chtěla zakrýt nové náušnice. Pak jí oči zesklovatěly, mávla rukou a vrátila prameny na jejich původní místo. Jana ví, že babička s dědou neschvalují žádné parádění, ale tyhle maličké náušnice? Jak by jim mohly vadit? Některé holky od nich ze třídy nosí obrovské plastové kruhy zářící všemi barvami, které se vozí z Maďarska a z Jugoslávie. Z něčeho takového by asi babičku a dědu rovnou trefil šlak.

Oba jsou však na Janu vždycky hrozně hodní a ona je má opravdu ráda, takže si vlasy upravila přes uši sama. Nechtěla je hned u dveří zaskočit a taky si nepřála, aby se náušnice staly hlavním tématem u večeře.

„Jaňoušku, jak se máš? Pojď ke mně, já ti dám pusu,“ vítala ji babička a objímala ji, jako by ji sto let neviděla. Jsou oba s dědou pořád usměvaví a laskaví a nikdy v životě je neviděla se rozčílit, dokonce ani zvýšit hlas. Chodí velmi prostě oblečení a jejich obličeje mají sice vrásky, ale zároveň jsou zvláštním způsobem ohlazené, jako oblázky. Byt prarodičů je cítit bylinkami, které babička suší všude na parapetech a zavěšené u stropu. Dělá z nich čaje, které s dědou pořád popíjejí, k jídlu i odpoledne místo kávy, kvůli tomu, že děda má hodně vysoký tlak. Nábytek je tu starý, ale není na něm stopa zašlé slávy jako u Svaťky doma, tyhle kusy patří chudým lidem. Je to snad ono? Věta, že je z takový tý rodiny, znamená, že jsou chudí? Něco na tom je, babička s dědou mají tak málo peněz, že nevaří žádné maso, téměř pořád jedí luštěniny a moučná jídla. Auto taky nemají a nikdy neměli, takže vlastně chudí jsou. Proto si asi máma vymýšlela, co všechno dostala na Vánoce a k narozeninám.

Jenomže Jana nikoho bohatého kromě Mašlové nezná. Všichni v jejím okolí jsou na tom víceméně stejně, za samotné peníze si toho člověk moc nekoupí, musí mít známosti, aby něco sehnal. Babička a děda samozřejmě žádné známé na důležitých místech nemají. Vlastně o jejich životě mimo tenhle byt nic neví, vypadá to, jako by jej ani neopouštěli, i když to určitě nebude pravda.

U večeře se Jana zapomněla a dala si vlasy za ucho, aby jí nenamočily do polévky. Zachytila na malou chvíli babiččin překvapený pohled, před kterým rychle uhnula očima zpět do talíře.

Po večeři odešla na záchod, myslela, že se jí chce, ale nic z toho nebylo, takže ani nespláchla. A dnes měla navíc docela tlusté ponožky, takže se vracela téměř nehlučně.

„Pořád nás budeš trestat?“ zaslechla babiččin tichý, ale naprosto nezvykle vzdorovitý hlas, a zmrzla uprostřed kroku překvapením. „Nesnažíme se snad dost? Udělala jsi to schválně? Ale proč? Přemáháme se, nic neříkáme, všechno máme schované!“

„Mami!“ zasyčela zlostně, ale unaveně máma. „Nic není schválně. Prostě jen chtěla náušnice jako jiné holky, nic na tom není. Nebude jako já!“ Poslední větu řekla tak ostře, že babička okamžitě zmlkla a už nic neřekla.

Jana se potichu vrátila na záchod a dala si záležet, aby bylo slyšet, že spláchla. Srdce jí bušilo a cítila, jak je červená, takže si dlouho oplachovala obličej studenou vodu. Uši zase pečlivě skryla pod vlasy a vrátila se ke stolu, kde předstírala, že ji zajímá tvarohová buchta, nachystaná jako zákusek.

Každý den se před ní otevřel další kousek jakéhosi tajemství, o kterém neměla dosud ani páru. Babička s dědou, nejjednodušší a nejnevinnější lidé na světě, se musejí přemáhat, mlčet a cosi schovávat. A snažit se před vlastní dcerou a vnučkou. Ale proč a co to všechno znamená?

Večer už Jana neměla sílu téměř na nic, ale chtěla si přečíst aspoň malý kousek z toho zpropadeného sešitu.

Rodiče princezny Emílie pořád mluvili o tom, jak musejí všichni žít v pravdě. Pravda, pravda, pravda. Když byla malá, tak tomu věřila, jenomže to žila pořád jenom na zámku a o normálním světě nevěděla nic. Rodiče tvrdili, že princezny nesmí chodit mezi prostý lid, ale Emílie si ze všeho nejvíc přála být taky prostý lid. Pak taky tvrdili, že pravda prý osvobozuje! Není to vždycky tak, někdy může člověka pořádně spoutat. V jejím případě byla pravda jenom dalším zlým kouzlem, protože moc dobře věděla, že si pravdou může jenom ublížit. A to ani lhát nechtěla, chtěla mlčet! Jenomže to nebylo dost ani pro jednu stranu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravda nebyla k dostání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.