Alexander Stainforth

Něžná náruč větru

Copyright © Alexander Stainforth, 2022

Cover design © Pavlína Černá, 2022

Cover illustration © Trevillion Images

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, Praha 2022.

www.fortunalibri.cz

Odpovědný redaktor Ondřej Pfeffer

Jazyková korektorka Mgr. Erika Hanáčková

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, zaměstnání, organizace,

místa a události, které výslovně nespadají do veřejné domény,

jsou buď výsledkem fantazie autora, nebo byly použity fiktivně.

Jakákoliv podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi

či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována,

ukládána v jakémkoliv vyhledávacím systému nebo přenášena

v jakékoliv formě ani elektronickými, mechanickými,

kopírovacími, nahrávacími a jinými prostředky

bez předchozího souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7546-396-8 (ePub)

ISBN 978-80-7546-397-5 (MobiPocket)

KAPITOLA 1

Vzpomínám si, ten den mám skoro jako na dlani. Stačí se naklonit a zblízka sledovat jednotlivé detaily. Je obtížné jim odolat, chránit se před voláním minulosti, znovu ji prožít. I když se ji pokouším ignorovat, nedokážu to, můj příběh nechce zemřít pod prachem zapomnění.

Divoké vlny moře mě svádějí k ponurým myšlenkám. Možná by se mi ulevilo, kdybych začala nahlas vyprávět a nechala vítr, ať odnese všechna slova pryč. Ano, tak to bude nejlepší.

Vybavuje se mi Londýn a ty nepříjemné předtuchy z posledního červnového týdne. Toho rána byly však nejsilnější a vystoupily jakoby z oparu mlhy nad Temží, aby mě připravily na další hrůzy, které mi život přichystal.

Když jsem se provdala za hraběte Charlese Egertona, vystřízlivěla jsem z pohádek o krásných princích na bílém koni, o lásce na první pohled i snové budoucnosti. Charles mě těchto falešných představ nadobro zbavil. Vytloukl je ze mě, a to doslova. Dívka, která před dvěma lety přijela do jeho sídla v Hampsteadu, byla už mrtvá. Zabíjel mě od svatební noci, bezcitností, surovostí, ponižováním. Umírala jsem mu před očima. Zřejmě pomalu, a proto přitvrdil. Vyžíval se v tom, jakou má nade mnou moc, byla jsem jeho majetek. Znamenala jsem méně než skot ve stájích, než služebná, která mu aspoň bez odporu poslouží.

Během našeho manželství jsem se proměnila v pouhý stín. Ale ne zcela obyčejný – ten můj se uměl maskovat. Naučil se skrývat v těle, které na rozdíl od mé duše dosud vykazovalo známky života a mohlo klamat ostatní. Předstírala jsem před nimi, že jsem spokojená, mám vše, co by si žena v mém postavení mohla přát. Někdy jsem i uvěřila, že se mě ty děsy netýkají, udržovala jsem stín pevně pod zámkem. O Charlesovi se přece tvrdilo, že bude dokonalý manžel – byl tou nejlepší partií v širokém okolí. Proč tomu klamu na několik minut nepodlehnout?

Jaké měl Charles vlastně přednosti? Ach ano, poznala jsem je dobře: silné pěsti, neúnavnost, když došlo na nejhorší, a zmítala jím zloba tak divoká, že musela být darem od samotného ďábla.

Předtuchy… Kéž bych jim byla pozorněji naslouchala.

Dívala jsem se na sebe do zrcadla a nemohla uvěřit tomu, že jsem teprve nedávno oslavila dvacáté druhé narozeniny. Cítila jsem se jako uschlý strom, neschopný udržet si plody, s kořeny, jež se marně pokoušely přežívat v půdě plné kamení a nicoty.

Trhla jsem sebou, když moje komorná Anna přicházela s doktorem Johnem Harwoodem. Instinktivně jsem se víc zavinula do šálu a potřásla hlavou – před ním přece nemusím tajit žádné modřiny, které mi Charles způsobuje. Zná je, už dlouho je zná.

„Mylady,“ usmál se nepatrně.

Byl to příjemný člověk, a i když jsem nikdy neměla ráda pozornost lékařů, v jeho přítomnosti jsem si nakrátko připadala volná. Pryč s předstíráním, pryč s tou ubohou lží, která jen slouží Charlesovi. Doktor Harwood mě viděl takovou, jaká opravdu jsem – jako zlomenou bytost.

Anna se chystala odejít, ale já ji zadržela. Nechtěla jsem si ani představit, jak by se Charles zachoval, kdyby sem nečekaně vtrhl a spatřil mě samotnou v přítomnosti muže, i když lékaře.

„Kdy jste naposledy omdlela?“ zeptal se mě a pokynul mi, abych se položila na lůžko.

Vzdychla jsem si. Na tuto postel jsem si uchovala tolik nepříjemných vzpomínek… Musela jsem pevně stisknout víčka a všechno vytěsnit. Teprve pak jsem zase byla schopná zhluboka se nadechnout, utišit bušící srdce a nechat se prohlédnout.

„Včera odpoledne,“ hlesla jsem. Bože, tohle je skutečně můj hlas? Tak křehký, tenký jako vlásek, co se snadno zatřepotá ve větru. Slyšel mě vůbec?

„Dobře, i když si myslím, že odpověď stejně známe,“ podotkl, zatímco jsem se držela veškerých jeho dalších pokynů.

Obávala jsem se verdiktu – těch slov, která se mi stanou prokletím. Jak bych se mohla radovat? Jak bych mohla zapomenout, co se stalo s těmi předchozími?

Doktor Harwood se odmlčel, pak se krátce střetl pohledem s Annou.

Rozplakala jsem se.

Potřetí už to nezvládnu. Nevydržím tu být, zůstat tu a cítit, jak ve mně roste život – mé dítě, má dcera či syn, a jak ho Charles zabije dřív, než přijde na svět.

„Budete v pořádku, “ utěšoval mě doktor Harwood a usmál se. Oči však nedokázaly lhát. Věděl stejně jako já, co s největší pravděpodobností bude následovat.

„Můžete někam odjet?“

Otřela jsem si slzy hedvábným kapesníčkem a zoufale zavrtěla hlavou.

„Najdeme způsob, jak vás… Jak zajistit, abyste měla pohodlí. Venkovský vzduch vám i dítěti prospěje. Jste poměrně zesláblá, potřebujete získat sílu. Musíte začít víc jíst. A věnovat se činnostem, které vám dělají radost.“

Po krátkém zaváhání jsem přikývla. Cornelie, Charlesova matka, se včera vrátila do Hampsteadu, ale Charles mi s ní nedovolil odjet. Neudělá nic, co by mi mohlo být prospěšné, co by posloužilo našemu dítěti, které bych snad konečně porodila.

„Je zázrak, že jste po tom všem… stále schopná…“ Lékař utichl. I tak jsem věděla, co tím chce říct. Kvůli Charlesovi jsem pokaždé po několika týdnech těhotenství o dítě přišla. Jeho pěsti, tvrdé údery, tak přesně mířené… Jednou mě napadlo, zda je ve mně nezabil záměrně. Ale proč by to dělal? Copak v něm bylo místo jen pro krutost?

„Promluvím si s hrabětem Egertonem,“ prohlásil náhle.

„Ne!“ vyhrkla jsem.

„Odpusťte mi mou upřímnost, mylady, ale nevidím jinou možnost. Neuniklo mi, že ty modřiny jsou čerstvé. Třetí ztráta dítěte by vás mohla zabít.“

Natočila jsem hlavu k oknu, na jehož parapetu usedli holubi. Zatoužila jsem roztáhnout křídla, vznést se s nimi k nebesům a opustit svůj současný život. Kéž by existovala taková možnost, kéž by mi jednou osud přál a nevystavoval mě příkoří.

„Sdělím mu to sama.“

Doktor Harwood se nadechl, pak se zvedl a popadl do rukou svou koženou hnědou brašnu.

„Pošlete pro mě ve dne v noci, v jakékoliv záležitosti. Kdybyste se mnou ale teď chtěla odjet, jistě bych vašemu manželovi dokázal vysvětlit…“

Opustit dům bez Charlesova vědomí? To by se rovnalo sebevraždě. Doktor se namáhal zbytečně. Dál už jsem mu nevěnovala pozornost, ani jsem se s ním nerozloučila, když ho Anna vyprovázela. Usilovně jsem přemýšlela, jak naše třetí dítě zachráním.

Co by se stalo, kdyby se mi to tentokrát podařilo? Změnilo by se pak Charlesovo chování? Pochopil by, jak cenný je lidský život? Ušetřil by plačící dítě svého vzteku? Nechtěla jsem se ani domýšlet, co by se po jeho narození mohlo přihodit. A netušila jsem, jak moc budu litovat, že jsem s doktorem Harwoodem neodjela a neuposlechla tu neklidnou předtuchu.

***

Změnila bych své rozhodnutí, kdybych směla nahlédnout do budoucnosti? Tu otázku jsem si pokládala i dlouho poté.

Pořád to ještě cítím… Závan ledového vzduchu, horko, bolest, prázdnotu.

V ten den mě navštívila smrt. Vím to, vnímala jsem ji ve své přítomnosti a byla bych přísahala, že když jsem ležela na podlaze, zahlédla jsem ji postávat u krbu. Vysokou postavu v dlouhém černém hávu, která na mě upírala neviditelný zrak z temné kápě. Nastal můj čas? Váhala, zda mě zbaví utrpení, vysvobodí z prokletí? Nebo přece jen i pro mě v životě existuje nepatrná naděje? Jistě, tak to muselo být, jelikož jsem přežila.

Ale zbytečně předbíhám událostem. Předtím, než jsem se setkala se smrtí, mě navštívil on.

„Pan hrabě odjel s vikomtem Comptonem a obávám se, že se vrátí velmi, velmi pozdě.“

Byla jsem tehdy v salonu? Ano, seděla jsem tam a nepřítomně zírala do zdi. Na klíně jsem měla odložené vyšívání, což byl můj běžný doplněk pro případ, kdyby nás někdo přišel navštívit, a já tak mohla předstírat, že se něčím neustále zaměstnávám. Zapadala jsem tak mezi ostatní dámy, byla jsem tichá a nenáročná žena pečující o rodinný krb.

Zamračila jsem se. Nestalo se poprvé, že mi náš majordom Nathan Edwards přišel oznámit Charlesův odjezd. Nechápala jsem jeho důvody, snad to považoval za povinnost. Nenapadlo mě za tím hledat něco jiného.

„Děkuji vám,“ řekla jsem, zatímco mi postával za zády.

Čekala jsem, až se za ním dovřou dveře, rozhostilo se však naprosté ticho. Nezaslechla jsem žádný pohyb, což mě utvrdilo v tom, že stále stojí na místě.

Otočila jsem se k němu. „Můžete jít.“

Naše oči se setkaly a mně se zatajil dech. Charlesův personál se vždy snažil být neviditelný. Sotva se na nás někdo ze služebnictva odvážil dlouze pohlédnout – dokonce ani majordomové. Tento nový, najatý teprve před půl rokem, byl mnohem smělejší než ti předchozí. A také nejmladší. Starší muži, kteří se obvykle s letitými zkušenostmi zhostí role majordoma, totiž moc dobře věděli, že sloužit Charlesi Egertonovi je za trest, ne za odměnu.

Zachvěla jsem se, když mi došlo, že už se skoro minutu nedokážu odtrhnout od jeho velkých černých a uhrančivých očí. Vtáhly mě do svých hlubin a spoutaly pocitem, který jsem zažívala poprvé.

„Proč jste tajně neodjela s hraběnkou Egertonovou?“ zeptal se. „Proč tu musíte zůstávat a podstupovat ty strašlivé noci, kdy…“ Náhle zmlkl. Napřímil se a zbledl, zřejmě šokovaný vlastní odvahou či prostořekostí.

„Omlouvám se, mylady.“ Uklonil se a rychle vypochodoval z místnosti.

Co se tu, proboha, před chvílí odehrálo? Dívala jsem se na dveře několik dalších minut, než jsem se vzpamatovala. Ani našim sloužícím nebyl hrabě po chuti. A komu by byl? Kdo by dobrovolně snášel jeho nálady a křik? Naštěstí oni nemusejí snášet to, co já mezi zdmi ložnice. Ale nejsou toho ušetřeni. Kolikrát už asi slyšeli můj nářek? Kolikrát jsem volala o pomoc a doufala, že někdo z nich rozrazí dveře a zachrání mě?

Z očí mi znenadání vyhrkly slzy. Instinktivně jsem si přiložila ruku na břicho a usmála se.

Nemusíš mít strach. Nemusíš se ničeho obávat, protože tebe ochráním. Tebe už si vzít nenechám, to ti přísahám.

Osud bývá krutý. Pohrává si s námi jako s listy ve větru, jako s vločkami snášejícími se z nebe, než jim dopřeje usadit se na prochladlé zemi. Můžeme mu vzdorovat jakkoliv chceme, jenomže jej nelze spoutat a ovládnout. To on ovládá nás. Občas nám dovolí změnit směr, ale je to potměšilý hráč, který sleduje vlastní cíle.

Konečně mi začalo docházet, co mi majordom v těch stručných větách vlastně sdělil.

Charles odjel s vikomtem Comptonem. A to znamenalo jediné: hazardní hry, nevěstince, opiová doupata. Nic jsem si nenalhávala, bylo mi jasné, jak prostopášně Charles tráví čas se svým přítelem. Nechápala jsem však, proč mu takové vyžití nestačí, proč pak musí navštívit i mě, servat ze mě oblečení, prudce mě přitlačit na polštář nebo k podlaze a vzít si mě jako zvíře.

Zpočátku, krátce po svatbě, jsem si přála svěřit se někomu, kdo by mi porozuměl, kdo by mě ukonejšil. Brzy mi došlo, že u Charlesovy matky Cornelie hledám útočiště marně. Milovala ho. Ne ovšem běžnou mateřskou láskou, ta její byla přímo chorobná. A brzy jsem zjistila, proč tomu tak je. Před dvaceti lety totiž v jejich venkovském sídle poblíž Bridlingtonu zmizel Simon, Charlesovo dvojče. Kolik mu tehdy bylo? Devět? Nevzpomínala jsem si na její vyprávění přesně. Tajně se odplížil z domu na pláž, odkud už se nevrátil. Zvláštní prý bylo, že je nikdo nepožádal o výkupné, jak zpočátku předpokládali. Postupem času se rodina smířila s domněnkami, že si šel zaplavat a pohltilo ho moře. Cornelie se poté upnula na Charlese, dopřávala mu vše. Odmítala vnímat jeho nedostatky, tu příšernou povahu, kterou v něm tímto způsobem výchovy podporovala.

Charles je zčásti i Corneliin výtvor. Ona dovolila jeho temné stránce uvolnit se a postupně převzít nadvládu nad vším, co na něm mohlo být v dětství lidské.

Vikomt Compton a Charles, pomyslela jsem si a vrátila se tak zpět do přítomnosti. Dnešní noc nepřinese nic dobrého…

***

Pozoruji vlny, jak omývají písečnou pláž. Vítr vane silně, prodchnutý solí, která je cítit i v našem sídle zvaném Summershine. Neodráží se od vysokých útesů, šplhá po nich, aby se dostal až k nám, skrze okenice, zdi, drobnými skulinami ve střeše.

Je mi zima. Celá se chvěji, ale nemůžu se odpoutat od zpěněných vln.

Zachumlám se víc do pláště. Nechápu, co tu vůbec pohledávám, proč sem stále chodím a sleduji tu vodní masu, která jen zřídka vrátí, co strávila. A když, nikdy to prý nenajdete živé, alespoň podle místních.

Slyším, jak někdo volá mé jméno, což mě vrátí do roku 1840 na Park Lane – jednu z nejbohatších částí Londýna.

Nepotrvá to dlouho.

Propadám se zpátky.

Už jsem skoro tam…

***

Probudil mě křik. Bylo to hrozné, jako kdyby do domu vtrhli nějací násilníci a rozhodli se jej obrátit vzhůru nohama a ukrást nejvzácnější cennosti.

Posadila jsem se na posteli. Srdce se mi splašilo, sotva jsem dokázala popadnout dech. Vzápětí jsem si uvědomila, že v hale nejsou žádní vetřelci, nikdo se nás nepokusil vykrást. Poznala jsem totiž jeho hlas.

Charles Egerton byl doma. Opilý, určitě pod vlivem laudana, rozzuřený. A vykřikoval mé jméno.

Měla jsem dvě možnosti: zamknout se a nechat ho, aby se vzteky vlámal dovnitř, což už se několikrát stalo, nebo se mu dobrovolně podvolit.

Strnula jsem. Ucítila jsem pohyb, ale…

Je brzy… Přece ho nemůžu vnímat, když je tak maličké, sotva jsem se ujistila, že jsem v očekávání.

Má strach.

A já jsem se v ten okamžik cítila najednou silnější, protože mě potřeboval. On, či dívka, kterou jsem nosila pod srdcem. Instinkt mi ovšem napovídal, že to bude chlapec. Ano, chlapec – ten, který musí přežít!

Neboj se, maličký. Postarám se o tebe.

Člověk by nikdy neměl slibovat něco, co nedokáže splnit. A já ho zklamala. Já, jeho matka.

Charles se blížil. A křeč, která mi zachvátila tělo, se nedala srovnat s žádnou bolestí, kterou už jsem prožila. Přitiskla jsem si obě ruce na břicho a vykřikla.

Co se to děje?

Co se to, proboha, děje?

Dveře se rozletěly.

Neměla jsem šanci. Nemohla jsem nic dělat, protože najednou stál vedle postele, surově mě popadl za krk a tiskl mě obličejem na polštář bez ohledu na můj nářek.

Roztrhal na mně noční košili a udeřil mě do ledvin tak silně, až jsem se zhroutila a neměla špetku síly mu vzdorovat.

Vstoupil do mě. Tvrdě, bez jakékoliv ohleduplnosti. Mohla jsem křičet, mohla jsem žadonit o slitování, že čekám naše dítě, že o to další už nesmíme přijít.

Neposlouchal. Ale ne, že by mě neslyšel. Smál se tak krutě, že i ďábel v pekle musel umlknout a zaposlouchat se, jak jeho syn na pozemském světě rozsévá zlo.

Když skončil, nezhroutil se na mě, ani neodpadl stranou a neusnul, což bývalo obvyklé. Prudce mě otočil na záda a udeřil mě na tvář, až mi vytryskly slzy, z nosu se spustila krev. Musela jsem si prokousnout ret, protože mi ústa zaplavila kovová pachuť.

Nepřestával. Jako kdyby ho každá prolitá kapka krve ponoukala k další ráně, jako kdyby dokázal žít jen pro bolest a násilí.

„Nathane…, Nathane…,“ šeptala jsem majordomovo jméno, přitom jsem v duchu byla přesvědčená, že jsem ho volala jako smyslů zbavená, aby mi přispěchal na pomoc. Proč jsem myslela právě na něj, mi bylo dlouho záhadou.

Charles konečně ustal. Natáhl se nade mnou, až jsem cítila jeho páchnoucí dech.

„Nathan tě nezachrání, poslal jsem ho pryč. Ale když jsi ho tak pěkně volala, klidně v tom ještě pokračuj. A já ti dopřeji hodiny a hodiny přízně, než sem ten neotesanec vstoupí. A pak, pak se oba nezapomeňte pomodlit za své duše!“

Musím něco udělat, problesklo mi hlavou, musím se mu vzepřít, najít poslední kousky sil a dostat ho ze sebe. Jak? Je dvojnásobně těžší, má ukrutnou sílu šílence a…

„Už dlouho jsem tě chtěl přivázat k posteli, Amelie. Ano, takhle tu budeš ležet, takhle…“

Zvedl se na kolena, mezi která si vklínil mé zmučené tělo. Uvolnil sevření a já měla jedinou a zároveň i poslední příležitost. Zaťala jsem ruce v pěst, v duchu se modlila k Bohu, aby mi dopřál sílu. A pak jsem ho tvrdě zasáhla do hrudi.

Zapotácel se. Překvapený, že jsem se opovážila bránit, že jsem nebyla dostatečně zlomená, jak se domníval.

Na nic jsem nečekala a úder zopakovala.

Spadl z postele a hlavou zavadil o noční stolek. Vzápětí jsem ztratila vědomí.

***

Byla ještě tma. Skrze okno dovnitř proudil jasný měsíční svit. Třásla jsem se zimou a naběhlé rty jsem sotva dokázala otevřít.

Ležela jsem na přikrývce, všude kolem mě byla krev.

Zpanikařila jsem. Prsty jsem se ujišťovala, že se mi to zdá, že látka není vlhká, ale nemýlila jsem se.

Když jsem se s námahou nadzvedla a pohlédla, odkud krev pramení, křičela jsem jako mučené zvíře.

Zabil ho!

On ho zabil!

Zabil mé další dítě, mého chlapce!

Rozechvěla jsem se. Každý kousek mého těla se třásl, zuby mi drkotaly a nedokázala jsem to zastavit, nejspíš jsem se o to při tom zděšení ani nepokoušela.

Zaslechla jsem Charlese, jak sípavě dýchá.

Vysoukala jsem se na kolena a pohlédla na místo vedle postele. Proč není mrtvý? Proč už dávno není mrtvý?!

Ale ne, tohle mu nemůže projít! Za tenhle otřesný čin zaplatí! Jednou přece všichni musíme zaplatit za své hříchy. A když už mi nepomohl Bůh, když nechal Charlese zabít další nevinné dítě, udělám to já!

Ano, musí to tak být! Protože pokud ho nezastavím já, pak už se k tomu neodváží nikdo. Má na svědomí tři naše děti! Tři děti, opakovala jsem si neustále, až mi připadalo, že z těch dvou slov zešílím. Neměla jsem k tomu daleko. V uších mi hučelo, stěží jsem teď vnímala i jeho chrápání.

Nenáviděla jsem ho a proklínala den, kdy se narodil, kdy mě s ním rodiče zasnoubili a zanechali mě v Hampsteadu.

Musela jsem to ukončit, nebylo jiné cesty. Žádná vyšší moc nezasáhla. Ani nikdo ze sloužících se neodvážil zastoupit mu cestu a zakročit. Mohla jsem se spolehnout jen sama na sebe.

Oči mi padly na polštář, pak na jeho odporný obličej. Spí, možná je stále omráčený. Kdybych mu přitiskla polštář na tvář, už nikdy by mi neublížil. Nikdy.

Utíkal mi čas, jak jsem váhala. S každou vteřinou byl opět silnější, zotavoval se – alespoň tak mi to tenkrát připadalo, jako kdyby byl nějaké nadpřirozené a nezastavitelné monstrum, které čeká na správný okamžik, najednou se zvedne a zaútočí.

Poklekla jsem vedle něj a přestala váhat.

Jen ke konci se jeho tělo zachvělo, jinak se nebránilo, poddalo se mi. Lehla jsem si k němu, chtěla jsem mít jistotu, že je po všem.

A pak jsem ji tam uviděla stát.

Smrt.

Blízko krbu, v černém dlouhém hávu.

Omdlela jsem, a když jsem znovu procitla, byla jsem zpátky v posteli. Na stolku vedle mě plála svíce a Charles… Charles ležel na zemi, téměř nahý.

Nechápala jsem, co se to děje. Najednou se dveře místnosti otevřely a v úzkém prostoru jsem spatřila siluetu muže, který mi připomínal Charlese.

V zámku zarachotil klíč.

Byla jsem uvězněná.

KAPITOLA 2

Jednoho dne budeš šťastná… Už si ani nevzpomínám, kdo mi to řekl – možná guvernantka, nebo některá z mých tehdejších přítelkyň z Manchesteru, kde jsem vyrůstala.

Musím se nad tím hořce pousmát. Šťastná… Naivně jsem tomu uvěřila jako každá dívka mého věku, ačkoliv jsem si byla vědoma vlastních povinností. Už od narození jsme byly předurčené stát se něčí manželkou, starat se o dům a vychovávat děti. Myslely jsme si, že pouze tak dojdeme naplnění a získáme to nejcennější, co bychom si mohly přát. Některé z nás možná měly štěstí. Provdali je za muže, kteří je milovali, nebo je alespoň nemínili usoužit k smrti. Jiné o tom mohly pouze snít – a mezi ně jsem patřila já.

Nyní, několik mil od Bridlingtonu, když už je prakticky po všem, mohu děkovat Bohu, že jsem vyvázla živá. Ano, dobře si uvědomuji, že osud nevyřkl poslední slovo, ale na tom nesejde, protože to nejhorší už je za mnou – v minulosti, kterou bych si tolik přála pohřbít. Jenomže mě trápí ve snech, při bdění, při jakékoliv činnosti. Modlím se každé ráno i večer, abych na to dokázala zapomenout, nebo abych na ty hrůzy každou volnou chvíli nemyslela. Marně.

To staré sídlo nad útesy, ten dům, který mám tak ráda… A přesto mě nenechává ani na okamžik vydechnout, přesvědčit samu sebe, že odteď už se budu soustředit jen na hezké věci, i když třeba jen na drobnosti, a minulost nechám zemřít. To, co se nám kdysi přihodilo, si neseme zapsané v paměti, jež je neúprosná a připomíná nám, většinou v těch nejméně vhodných okamžicích, co stvořilo člověka, jímž jsme se stali.

Na chvíli se zastavím a rozhlédnu se kolem. Písečná pláž, na niž útočí moře, působí dnes poměrně děsivě. Jen o kousek dál se vlny tříští o útesy a s bouřlivým hlukem se vrací ke své matce, aby jí později znovu podlehly jako dobře vycvičené vojsko a vrhaly se na obrovské masy skal ve snaze je snad prorazit a zaplavit další část souše.

Moře – krásné i nebezpečné zároveň…

Únavou se opřu o drobný výčnělek skály, kterou vlny téměř obrousily, a spojím si ruce. Chvěji se zimou, oblečení mě dostatečně nechrání před větrem. Navíc je konec října, kdy už procházky po pobřeží nemohou trvat hodiny, aby člověk neprochladl. Ovšem já na to nemohu dbát, cosi mě sem láká, vábí jako zlovolné Sirény.

Hejno racků mi právě přelétává nad hlavou, jinak tu není živáčka. Mám v tom obrovském prostoru naprosté soukromí, které narušuje jen mrazivý vítr.

Ano, nesmím zapomínat na vítr. Právě jemu všechno vypovím a zbavím se jednou provždy protivných a dotěrných obrazů i zvuků.

Zhluboka se nadechnu a zimomřivě se ještě víc zachumlám do pláště.

Pohlédnu směrem k Summershine a pokývám hlavou.

Jistě o mě budou mít strach. Zřejmě sem někoho pošlou, aby se ujistili, že jsem v pořádku a nevrhla se do moře. Měla jsem jim říct, že tu dnes strávím několik hodin a nemusejí se ničeho obávat, ale v době odchodu jsem netušila, k čemu se odhodlám.

A pak vyslovím první slova.

Moje duše se probudí. A s každou další větou z ní mizí tíha.

Prozradím větru to, co jsem se neodvážila před nikým vyslovit nahlas.

Vrátím se do té hluboké noci.

Vrátím se k okamžiku, kdy jsem zůstala zamčená v ložnici a vedle mě leželo tělo Charlese Egertona.

***

Musela jsem usnout, protože když jsem se probudila, svítalo. Sluneční paprsky mě protivně zašimraly po tváři a přinutily mě zase vnímat svět.

Zamžikala jsem. V první chvíli jsem si nevybavila, co se v noci stalo. Pak mi tělo zachvátila panika a veškeré svaly a kosti postihla příšerná bolest.

Vedle mě… Vedle mě na podlaze leželo Charlesovo tělo. Udusila jsem ho polštářem a… Ale vždyť odešel! Viděla jsem ho odcházet v oblečení, v němž se na mě vrhl a zabil naše dítě.

Po tváři mi už zase proudily potoky slz. Zvedla jsem hlavu a zjistila, že zkrvavené povlečení je pryč. Ano, stále na něm byly patrné stopy krve, ale ne v takové míře.

Každý pohyb mě bolel. Každý nádech jsem protrpěla, přesto jsem se musela přesvědčit, zda jsem v noci jen neblouznila. Charles nemohl zemřít a zároveň mě tu zamknout. Klamaly mě snad smysly? Omámila mě horečka? Přitiskla jsem si dlaň na čelo. Bylo teplé, ale ne horoucí.

Jakmile se mi podařilo zvednout na loktech a posunout se k okraji postele, abych Charlese na vlastní oči spatřila, zmocnilo se mě nekonečné chvění.

Nebyl tam!

Můj manžel byl pryč, zmizel!

Zalapala jsem po dechu. To není možné! Zabila jsem ho, vybavovala jsem si každý detail, nebo…? Toužila jsem po jeho smrti tak moc, že jsem díky představám oklamala sebe sama?

Muselo to tak být, protože Charles odtud odešel po svých. Ano, zamkl mě tu…

Proč mě ale nechal naživu? Proč mě neumučil, aby dokonal ďáblovo dílo?

Malátně jsem se položila zpátky a upírala oči ke dveřím. Čekala jsem, kdy se tu objeví. On se totiž po podobných nocích rád objevoval a prosil mě o odpuštění. Jenomže jsem brzy prohlédla, že to je pouze jeho další krutá hra. V duchu se mi vysmíval. Přiměl mě uvěřit jako vlk beránka, a později mi neváhal ukázat, kam až sahá jeho surovost. Byl synem samotného satana, takového tvora nemohl zplodit žádný smrtelník. V jeho jednání nebylo nic lidského, pouze napodoboval, že člověkem je. A čím ohavnějších činů se dopouštěl, tím víc v něm rostlo zlo, tím víc už nemínil předstírat, že je jedním z nás.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře. Než jsem stačila slabým hlasem odpovědět, že nechci nikoho vidět, dovnitř vstoupili majordom Edwards s doktorem Harwoodem.

„Panebože,“ pronesl doktor, když mě spatřil. Nejspíš to musel být zoufalý pohled. Rychle se vzpamatoval a došel ke mně.

Nathan postával u dveří a starostlivě mě pozoroval. V jeho očích jsem spatřila smutek, zoufalství, chvíli nato i čirý vztek.

„Bude… Bude v pořádku?“ odvážil se na doktora promluvit a taktně se ke mně otočil zády. Nevnímala jsem doktorovy doteky. Bylo mi jedno, co se mnou bude. Pokud by prohlásil, že do pár minut zemřu, nejspíš bych se přiměla k vděčnému úsměvu. Konečně by bylo po všem.

John Harwood pohlédl k majordomovi a cosi nesrozumitelného odpověděl. Sám si zřejmě nebyl jistý, snažil se mu ovšem dát drobnou naději.

Něco vám povím, naděje jsou ze všeho nejhorší. Drží vás při životě – i v těch nejnáročnějších dnech si říkáte, že se všechno změní k lepšímu a zase bude dobře. Chcete mou radu? Dobře: ne, nebude lépe. Nevěřte nadějím, protože je používá ďábel, aby nás nakrátko uchlácholil, než nám zasadí poslední ránu.

Doktor Harwood se ode mě odvrátil a dlouho s Nathanem hovořil. Předával mu nějaké tinktury, několikrát opakoval, jak mi je mají dávkovat a že mě bude chodit kontrolovat ráno i večer. A kdyby došlo k nečekaným komplikacím, ať pro něj okamžitě pošlou. Rozloučil se se mnou a pak společně s Nathanem opustili můj pokoj.

Další pravidelné návštěvy, další odporné nápoje, které mě budou nutit pít. A k čemu? Abych byla připravená na příští manželovy útoky? Abych mu snad znovu musela být po vůli a opět se ocitla na zkrvaveném lůžku? Babička mi kdysi říkala, že Bůh si k sobě bere pouze ty, které má rád. Mě musel nenávidět, protože jinak by si mou duši už dávno vzal a vysvobodil ji z této bídy.

V hlavě mi náhle zazněla neúprosná myšlenka. Zcela mě pohlcovala a přiměla mě uvěřit, že neexistuje jiné východisko. Je to jediný způsob, jak se můžu vysvobodit z prokletí.

Zabij se!

Kde mám vzít sílu? Jak se mám vysoukat z postele, otevřít okno a vrhnout se dolů?

Stalo se však něco neuvěřitelného – duši mi nečekaně zaplavila úleva. Dnes je poslední den mého trápení. Tady, v Londýně, v té dokonalé aristokratické čtvrti, to skončí. Zřejmě se o mně bude dlouho vyprávět – a Charles se na několik týdnů promění ve starostlivého manžela, který měl se svou šílenou ženou jenom soužení. Pečoval o ni, zajistil jí ty nejlepší lékaře, ale nedokázal ji uchránit před sebevražednými sklony. Ostatní ho politují a on získá novou duši, kterou později utýrá k zoufalství.

Už ani nevím, jak se mi to podařilo. Slezla jsem z postele a na třesoucích se nohách, které se s každým krátkým krokem podlamovaly, jsem se dopotácela až k oknu. Otočila jsem kličkou a otevřela je dokořán. Vlahý ranní vzduch mi připomínal, že jsem se rozhodla správně. Stačí vysoukat se na široký parapet a pak povolit křečovitě sevřené svaly.

„To není dobrý nápad,“ ozvalo se za mnou.

Ustrnula jsem v pohybu. Bolest se vrátila jako na zavolanou. Proťala celé mé tělo, až jsem se svezla na podlahu, a s námahou jsem se natočila ke dveřím.

Byl to majordom Edwards. Nathan Edwards, opakovala jsem si celé jeho jméno. Právě za sebou zavíral a z konce místnosti mě upřeně pozoroval.

„Jsme v prvním patře. Při skoku z této výšky si jen zlámete nohy. Nejspíš zůstanete nadosmrti nehybná, odkázaná na ostatní.“

Nejraději bych si přitiskla dlaně na uši. Nechtěla jsem ho poslouchat. Zrazoval mě, bral mi i tu poslední šanci na vysvobození, která mi zbývala.

„Nechte mě,“ hlesla jsem.

Odmítavě zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Dostanu vás zpátky do postele a budeme se držet doktorových pokynů.“

Kdybych k tomu měla dostatek sil, pravděpodobně bych se hlasitě rozesmála. Proč vynakládat takové úsilí? Proč zkrátka neskončit s tímto světem, který uměl jen brát a ničit?

„Kde je… Anna?“ Dožadovala jsem se své komorné. Ona jediná mi vždy stála po boku, věděla, jak mi Charles ubližuje, a pokaždé se o mě postarala. Měla tu být i během doby, kdy mě vyšetřoval doktor Harwood. Kdybych byla plně při smyslech, nikdy bych nedopustila, aby tomu byl přítomen majordom. Muž, zatracený muž.

„Teď jsem tu já. Dohlédnu na vás.“

Dýchala jsem přerývaně a měla jsem pocit, že se musím nadechnout před každým slovem, než mi projde přes rty.

„Chci… Annu.“

Zvažoval, co má dělat. Poznala jsem to, protože se pohnul, vzápětí však ustrnul. Nevěděl, co pro mě bude nejvhodnější – nebo snad pro Charlese? Ach, ano, určitě mu dal pokyny, aby ke mně nepouštěl nikoho jiného než doktora, protože takhle se na mně dosud nikdy nepodepsal a nehodlal připustit, aby služebnictvo mimo dům zbytečně tlachalo.

„Jistě… Máte od něj… příkazy.“ Unaveně jsem přivřela víčka. Tolik se mi chtělo spát, propadnout se do říše plné příjemných snů a zapomenout, alespoň na chvíli na to celé zapomenout.

„Nechápu, o čem to mluvíte, mylady. Pojďte, pomohu vám do postele.“

Přitiskla jsem se ke zdi pod oknem. Nechtěla jsem, aby na mě sahal, aby mě jeho ruce zvedly a podpíraly.

„Jděte… pryč.“

„Nenechám vás tu v tomto stavu, mylady. Uložím vás do postele, zavřu okno a vy mi slíbíte, že se vzdáte veškerých úvah, jak se zabít.“

Bylo obtížné s ním mluvit, vzdorovat mu. S každým vyřčeným slovem se mé tělo stávalo malátnějším.

Podle jeho další reakce jsem usoudila, že si musel být vědom, co se ve mně odehrává a jak bojuji z posledních sil o to, abych zůstala při vědomí.

„Mylady, buďte rozumná.“ Nyní byl jeho tón takřka konejšivý. „Doktor mi nařídil, abych vás udržel v bezpečí. Stále… krvácíte. S každým dalším pohybem se váš stav zhoršuje. Snad nechcete, aby mě pak obvinil, že jsem vás zavraždil?“

To mě vzpamatovalo. Střetla jsem se s jeho tmavýma očima. Byl v nich soucit, laskavost i… něha. Něha? Proč mě napadlo právě tohle slovo?

„Copak… mám důvod… žít?“

„Samozřejmě,“ zareagoval ihned. „Už vám nic nehrozí.“

„Až se Charles… vrátí…“

„Nevrátí se a my se tu nemůžeme dohadovat věčně.“ Vykročil ke mně, zvedl mě do náruče, jako kdybych nevážila víc než pírko, a přemístil mě na postel. Posunul mě výš na polštáře, abych měla pohodlí, a pak mě přiměl vypít nějaký hořký nápoj.

„Pošlu za vámi Annu, potom zase přijdu.“

Měkká postel mě zničehonic ukonejšila. Dech se mi ustálil a bolest zvolna odplouvala. Nathan zavřel okno a nejspíš by ho nejradši i zatloukl, abych za jeho nepřítomnosti opět nepropadla touze se osvobodit.

„Proč byste sem… chodil?“

„Protože chci vědět, že jste v pořádku.“

„Na majordoma se… zajímáte příliš o… záležitosti, do kterých…“

„Jsem sice jen majordom, mylady,“ skočil mi neslušně do řeči. „Ale jsem také člověk, který udělá všechno pro to, abyste už dál netrpěla.“

Vzal mi tím dech. Ano, dnes si tu scénu přehrávám v duchu s úsměvem, i když jsem jí tehdy vůbec nerozuměla. Nebo jsem se jí spíš bála porozumět.

„Zbavíte mě… snad manžela?“ nadhodila jsem zahořkle.

„To už jste přece udělala vy sama.“

Šokovaně jsem vytřeštila oči. Co to říká? O čem to mluví? Byl to… Tamto… byl sen, ve skutečnosti jsem Charlese neudusila! Odešel, zamkl mě tu!

Nathan přistoupil blíž a obezřetně pohlédl ke dveřím.

„Zabila jste ho. Copak si nevzpomínáte? Hrabě je mrtvý.“

Zbledla jsem, pokud to ještě vůbec šlo. Opět se mi vybavilo, jak jsem mu tiskla polštář na obličej a vší silou ho držela.

„Ale… Odcházel, měl na sobě…“

„To jsem byl já,“ přerušil mě znovu. „Jakmile jsem dle příkazů hraběte doprovodil vikomta Comptona domů, zjistil jsem, co se za mé nepřítomnosti odehrálo. A když jsem vstoupil do vaší ložnice, byl už po smrti.“

„Ne, to snad…“

„Ležela jste vedle manžela bezvládně na zemi. Vyděsilo mě, že jste mrtvá, ale pak mi došlo, co jste udělala, když jsem zahlédl ten polštář. Přenesl jsem vás do postele a uvažoval nad tím, jak vám pomoci.“

Zatmělo se mi před očima.

Já jsem to udělala.

Zbavila jsem se Charlese.

„Bylo štěstí, že jsem se dovnitř odvážil nakročit já. Kdyby vás takhle spatřili ostatní, bůh ví, co by se s vámi stalo.“

Litovala jsem svého činu? Ne. Nebyla tam žádná lítost – jen údiv nad vlastním počínáním a bezpochyby úleva, že už nikdy neuslyším, jak ke mně míří.

Co si teď ovšem počnu?

„Všichni přece viděli… a museli slyšet, co se tu… odehrává,“ říkala jsem si a ani si neuvědomila, že jsem to vyslovila nahlas. Hlavou mi proudilo tolik myšlenek, že jsem je sotva dokázala zachytávat a rozebírat. Co když někdo ze služebnictva něco zahlédl? Odsoudí mě? Popraví mě? Co se s ženou jako já vlastně může stát?

„Nemějte obavy, mylady. Nikdo sem nemá odvahu vstoupit, když hraběte popadne běsnění. Tedy popadalo.“

Vzhlédla jsem k němu.

„Proč bych měla věřit tomu, co říkáte?“ zapochybovala jsem. Ano, mohl si to celé vymyslet. Možná jedná na Charlesův příkaz, mate mě, způsobuje mi další muka. Charles by byl schopen čehokoliv, aby mě utrýznil.

„Protože je to pravda a nemáte jinou možnost. A protože ostatní si myslí, že hrabě ještě v noci opustil dům a odjel neznámo kam.“

Tomu jsem nerozuměla už vůbec.

„Napadlo mě převléct se do jeho oblečení, předstírat, že jsem on.“

V tu chvíli se mi všechno vybavilo. Probudila jsem se, Charlesovo tělo leželo na zemi – byl svlečený, ano, to mě udivilo, a pak se otevřely dveře a ven proklouzla postava v jeho oblečení.

Teď už jsem to chápala.

To Nathan přestrojený za Charlese mě zamknul v ložnici.

„Odjel jsem na koni a vrátil se zadním vchodem o pár hodin později. Celou dobu jste byla pod zámkem, takže nikdo nemohl zahlédnout tělo pana hraběte.“

Instinktivně jsem pohlédla k místu, kde jsem ho udusila, a pak se bezděčně podívala na své ruce. To ony mu na obličeji držely polštář, je jsem nabádala to dokončit.

„A kde…“

„Koupil jsem oblečení od jednoho žebráka a hraběte jsem do těch hadrů navlékl, než jsem ho shodil do Temže. Až ho řeka vyplaví, nikdo se jím nebude zabývat. Budou ho považovat za další zbytečnou duši, která se opila, zřítila se do vody a utopila se.“

Nemohla jsem od Nathana odtrhnout zrak. Myslel to vážně? Skutečně za tím nestojí Charles?

Ale ne, mluvil pravdu. Vzpomněla jsem si, všechno se rázem stávalo jasnější. Dokonce jsem znovu pocítila, jak zatínám prsty do měkké látky a tlačím na ni vší sílou, která mi zbyla.

„Co… Co mám teď dělat?“

„To, co obvykle, mylady. Budete čekat na jeho návrat. Třeba vám zanechal dopis, že odcestoval do ciziny…“

„Dopis?“

„Něco už vymyslíme, mylady.“

„My?“ hlesla jsem pochybovačně.

„Ano, pokud ovšem stojíte o mou pomoc.“

Rozvážně jsem přikývla. Netušila jsem, zda se řítím do další pasti, nebo je Nathan hodný člověk, na kterého se mohu spolehnout. To mi měl odhalit až čas. Čas, který byl od té chvíle stejně nemilosrdný jako doposud. Vlastně se nikdy nezměnil. Nic nepředstíral. Bojoval stále proti mně.

KAPITOLA 3

Trvalo dva týdny, než jsem byla schopná opustit lůžko a udržet se na vlastních nohou. Dva týdny, kdy mě pravidelně navštěvoval doktor Harwood, kdy mě komorná Anna neustále sledovala a Nathan na mě upíral ty své uhrančivé černé oči. Nedokázala jsem z nich příliš vyčíst a znervózňovaly mě.

Ačkoliv mi už Charles nemohl ublížit, stále jsem byla v napětí, odkud se z temnoty přižene jeho přízrak, aby dokončil, co pod závojem noci započal. V ostatních ohledech jsem ovšem cítila prázdnotu, zejména kvůli svému třetímu dítěti. Pokud jsem však měla žít – a já netušila, z jakého důvodu jsem byla ušetřena, musela jsem se postavit osudu čelem a vyjít mu vstříc.

Na kabinetním stolku, hned vedle psacích potřeb, ležel vzkaz od Charlese, který sepsal Nathan třetí červencový týden. Nebylo těžké napodobit Charlesův rukopis. Málokdy psal střízlivý, některé tahy byly proto delší, písmo skloněné. Nikdo tedy nemohl zapochybovat, že tenhle list Charles nenapsal.

O Charlesově nepřítomnosti jsem musela konečně informovat jeho matku Cornelii. Pouze stručně jsem ji obeznámila s tím, co se tu odehrálo, že jsem opět potratila, načež mi Charles zanechal vzkaz, že opouští Londýn a v nejbližší době ho nemám očekávat. Odpovědi od Cornelie jsem se nedočkala.

Cornelie mě však netrápila tolik jako život samotný. Co mám dělat dál? Jak se chovat?

Sídlo v Park Lane jsem neměla nijak zvlášť ráda. V blízkém okolí žili Charlesovi přátelé, kteří se na něj chodili vyptávat nebo posílali se psaním své sluhy. Jakmile jsem mohla opět vyjít na veřejnost, neustále jsem musela vysvětlovat, že manžel odjel v naléhavé záležitosti mimo město.

Jak mohl být tak oblíbený?

Jak mohl přede všemi předstírat tu pokryteckou dokonalost?

Nerozuměla jsem tomu. Asi jsem byla příliš hloupá, nebo byli naivní ti druzí. Před svatbou jsem ale přece také sama uvěřila, že mě čeká dobrá budoucnost. To trvalo jen do svatební noci. Potom se má očekávání proměnila v beznaděj.

Dům byl nyní tišší. Na chodbě jsem čas od času zaslechla i smích služebnictva. Charlesova temnota je po jeho „odjezdu“ přestala sužovat, už nenaháněl nikomu strach. Zmizel tíživý balvan nejistoty, co se přihodí, až se pán v noci vrátí a dá průchod svému pravému já.

Usadila jsem se za stůl a rozhodla se napsat rodičům. Krátce po mé svatbě otec zdědil po vzdáleném příbuzném majetek ve Francii, kam s matkou okamžitě odjeli, a nejspíš je nic nelákalo k návratu do rodné země. Když jsem uchopila brk do ruky a namočila jej do kalamáře, zarazila jsem se.

Sotva se mě zeptali na naše manželství, nikdy nás nepřijeli navštívit.

Pokoušela jsem se vybavit si, jaký jsme měli vztah v průběhu dětství, a nepřipadal mi nijak odlišný od vyprávění ostatních dívek, s nimiž jsem se spřátelila během plesů v Manchesteru i v Londýně. Rodiče se nám všem snažili zajistit budoucnost, provdat nás, zbavit se vlastní nejistoty, že zůstaneme staré panny a budeme zatěžovat příbuzenstvo. Víc zřejmě vědět nepotřebovali, splnili svou povinnost.

Napsala jsem několik řádek, pak jsem list zmačkala a odhodila stranou.

S údivem mi došlo, že jsem během posledního roku od matky obdržela pouze jeden dopis. Jeden. Proč bych jí měla o čemkoliv psát? Nestojí o to. Žije si vlastní život, stejně jako já.

Mé úvahy přerušil příchod doktora Harwooda.

„Už zase máte krásné růžové tváře,“ prohlásil ve dveřích, „což je dobré znamení, mylady. Ani jsem nedoufal, že se budete uzdravovat tak rychle.“

Usmála jsem se. Na každodenní přítomnost lékaře jsem si zvykla. Možná jsem i nabyla dojmu, že je součástí mé domácnosti.

„Červenec je v Londýně neúprosný, nezdá se vám?“ nadhodil, když byl s prohlídkou hotový.

„Letošní léto je takřka nesnesitelné,“ souhlasila jsem s ním.

„Měla byste zvážit cestu za lady Egertonovou do Hampsteadu. Venkov je rozhodně milosrdnější než zápach londýnských ulic.“

Zdvořile jsem se usmála. V duchu jsem si představila, jak trávím čas s Cornelií a neustále poslouchám chválu na Charlese. Jak už jsem zmínila, zrůdu, kterou v něm nechala růst, by opěvovala zaslepenou mateřskou láskou.

Ne, to by nebyl dobrý nápad. Nevydržela bych s ní trávit celé dny. A neustále být v pozoru a vyhýbat se jí, o to jsem také nestála.

„V Londýně mi bude lépe.“

John Harwood přikývl a přimhouřil oči, když se zamyslel. Byl to hezký muž – vysoký, s plavými, krátce střiženými vlasy, modrýma očima, které mi připomínaly barvu azurového letního nebe, a vždy s hladce oholenou tváří. Když se usmál, v očích mu zajiskřilo, zvýraznily se mu i silné lícní kosti. Vzezřením se dost podobal Charlesovi, ale jinak neměli nic společného.

„Jednou mi lady Egertonová vyprávěla o nějakém letním sídle. Počkejte, však já si vzpomenu…“

„Summershine,“ napověděla jsem mu.

„Ano, to je přesně ono,“ řekl a dlouze se na mě zadíval. „Co kdybyste na čas odjela tam? Manželovi můžete zanechat vzkaz…“

„Ne, nemyslím si, že by to dovolil.“

„Ale teď tu není,“ pokrčil rameny a rozhlédl se žertovně po místnosti, jako kdyby hledal, zda se snad neschovává v nějakém koutku. „Zvažte to prosím, mylady. Bylo by to pro vás nejlepší řešení.“

„Dobře,“ přikývla jsem po chvilce.

***

Později odpoledne jsem si šla vypít čaj do salonu. Šití, které jsem si obvykle pokládala na klín, jsem tentokrát mohla nechat v košíku. Úleva, že nemusím nic předstírat, že jsem volná, byla tak silná, až hluboce otřásla mým svědomím.

Zabila jsem Charlese. A teď si začínám užívat volnosti, jako bych se nedopustila žádného ohavného zločinu.

Jenomže on to nebyl zločin – žádná vražda. Musela jsem se bránit. Musela jsem využít jeho slabé chvíle, protože kdybych to neudělala, zabil by on mě.

S touto myšlenkou jsem se znovu ponořila do hlubin své duše. Proč si smrt té noci nevzala i mě? Nemám pro co žít – mé děti nikdy nepřišly na svět. A doktor Harwood se nedávno vyjádřil poměrně jasně – s největší pravděpodobností už další mít nebudu. Charles je mrtvý, a ať se stane cokoliv, nikdy se znovu neprovdám. Už vím, jaký osud ženu v područí muže potká, už vím, že bych o ničem nemohla rozhodovat. A takhle žít znovu nechci.

Prudce jsem se otočila ke dveřím, když znenadání zavrzaly.

Majordom Edwards vstoupil a došel až téměř ke mně. „Souhlasím s názorem pana Harwooda.“

Povytáhla jsem obočí a postavila šálek čaje na stůl. Pozorně jsem si ho prohlédla a musela jsem utišit splašený tlukot srdce. Nerozuměla jsem svým nynějším reakcím na jeho přítomnost, na jeho ostře řezanou tvář a černé oči – nikdy tak na mě nepůsobil. Ale… možná jen proto, že jsem mu až donedávna nevěnovala téměř žádnou pozornost.

„Posaďte se,“ vyzvala jsem ho.

Zatěkal pohledem k volnému křeslu, ale zaváhal – sloužící přece s pány obvykle nesedávají.

„Prosím,“ naléhala jsem.

S tichým povzdechem se rozpačitě usadil, narovnal se a mně se z jeho impozantních širokých ramen zatajil dech. Kdo je vlastně Nathan Edwards? Proč o něm stále nevím nic jiného, než že mi zachránil život?

„Víte, o čem celé poslední týdny přemítám?“

Mlčel, jen si prsty zajel do tmavých vlasů.

„Proč jste mě zachránil, proč jste pro mě tolik riskoval.“ Ztišila jsem hlas, kdyby nás snad někdo poslouchal.

„Byla to má povinnost.“

„Vaší povinností bylo poslouchat příkazy mého manžela, starat se o hladký chod domu a zároveň se stát tak neviditelným, jak je to pro živou bytost možné. Ten den jste sem přišel a zeptal se mě, proč jsem neodjela s Charlesovou matkou, proč neustále snáším, jak mi manžel ubližuje. Jaký jste k tomu měl důvod?“

Opět ticho.

„A v noci jste dal všanc všechno. Kdyby vás někdo přistihl, mohl jste skončit na oprátce. Tohle by neudělal nikdo, pane Edwardsi.“

Přejel si jazykem po rtech, když se chystal promluvit. Z té nečekané podívané se mi zúžilo hrdlo – ne strachem, jak jsem byla zvyklá, byl to docela jiný, nový pocit. V břiše jsem pocítila podivné zachvění a nervózně jsem si poposedla.

„Nemohl jsem už snášet, co vám provádí. Když mi přikázal, abych doprovodil opilého vikomta Comptona domů, neuniklo mi, jak zvláštně se u toho zatvářil. Pospíchal jsem proto zpátky, štval jsem koně a hnal se ulicemi, až se v domech rozsvěcely svítilny, jak kola kočáru hrčela na dláždění. Hospodyně paní Meyersová mi po příchodu sdělila, jaké hrozné zvuky a nářky se ozývaly z vaší ložnice, že se všichni raději pozamykali a já bych měl udělat to samé. Zmocnil se mě vztek a obavy, co se s vámi děje, ale uposlechl jsem ji. Teprve poté, co se znovu zamkla v pokoji, jsem se potichu vydal za vámi. Někdo vám už konečně musel pomoci, někdo musel zasáhnout.“

Měl stejnou předtuchu… Ale on ji, na rozdíl ode mě, uposlechl. Do své smrti mu za to budu zavázána.

„Nejsem si jistá, zda jsem vám dostatečně poděkovala.“

„Neudělal jsem to pro nějaký pocit vděčnosti.“

„Ale byl jste jediný, kdo něco udělal. Paní Meyersová a ostatní se raději schovali… Ani se jim nemůžu divit. Nevím, co teď bude dál, ale Charles měl v pracovně vždy dostatek peněz. Řekněte si, o cokoliv chcete.“

Nathan se postavil. Jeho obličej, obyčejně lehce snědý a příjemný, byl náhle rozpálený doběla, v očích se mu zračil vztek a možná i opovržení. Tu reakci jsem nepochopila – nenahnala mi strach, jak by se stalo v případě Charlese, jen mě udivila. Bádala jsem, co špatného jsem řekla.

„Myslíte si, že jsem vám pomohl kvůli nějaké odměně?“

„Ne, to jsem…“

„Ale ano, to jste právě řekla. Chcete se mi odvděčit jako žebrákovi na ulici, který vám zvedl ze země vějíř.“

„Pane Edwardsi…“

„Pokud je to vše, mylady, dovolte mi se vzdálit.“

Několik vteřin jsem se na něj zmateně dívala, pak jsem přikývla. Urazit ho, to bylo to poslední, co jsem měla v plánu. Pouze jsem se mu snažila odměnit, poděkovat mu, nejspíš jsem nezvolila správná slova a taktiku. A znepřátelit si člověka, na kterém závisel můj život, to by nevěstilo nic dobrého.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Něžná náruč větru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.