Zůstaň

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Bobbie Pyronová

Zůstaň – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děvčatům z 6000. dívčího skautského oddílu.
Jste naše budoucnost a moje inspirace.

Copyright © 2019 by Bobbie Pyron

Translation © Eva Kadlecová, 2022

© ElinaOkolit / Shutterstock.com

ISBN tištěné verze 978-80-264-4219-6

ISBN e-knihy 978-80-264-4231-8 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4232-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4230-1 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

1. Piper

Opírám si hlavu o chladné okýnko dálkového autobusu Country-Wide a dívám se na ubíhající svět. Rozlehlá pole osvětluje úplněk. Kukuřičné klasy a strniště vrhají na zem dlouhé stíny. Je to hezké a tak nějak tajemné.

Abych řekla pravdu, myslím, že jsem v tomhle autobusu asi jediná, kdo ještě nespí. Tedy kromě řidičky, ale na tu nevidím. Na jmenovce měla napsáno Doreen. Vypadá docela mile.

Naproti přes uličku spí s hlavou na mámině klíně můj mladší bráška Dylan. Je přikrytý červenou pláštěnkou superhrdiny. Ve skutečnosti je to jen stará červená deka, které se nedokáže vzdát, aniž by předvedl velkolepý záchvat vzteku, a tak všichni předstíráme, že mu propůjčuje superschopnosti, zvlášť když se mu zhorší astma. Zpod deky vidím vykukovat jen špičky jeho tenisek. Pod bradou má nacpaného svého nejlepšího kamaráda, plyšového žraloka Teda.

Otočím se zpátky k oknu a sleduji míhající se reflektory protijedoucích aut a teplá žlutá světla na zápražích domů ve čtvrti, kterou projíždíme. Připomínají mi naši čtvrť, náš malý domek.

Pomyšlení na domov mi připomene taky věci v batohu, co mi leží u nohou. Kromě šerpy Světlušek, bundy a pár dalších věcí v něm mám svou oblíbenou knihu Na mé straně hory. Mohla bych ji vytáhnout a číst si ji – zase –, ale kdybych rozsvítila světýlko nad hlavou, probudila bych tátu.

Táta na sedadle vedle mě tiše pochrupuje, skoro jako by předl. Opřu si hlavu o jeho rameno a cítím teplo jeho kůže pod slabou flanelovou košilí. Cítím jeho důvěrně známou vůni po cigaretách a ovocné žvýkačce. A když zavrtám nos trochu hlouběji do hebkého flanelu, přísahám, že cítím slanou mořskou vůni domova.

Zavřu oči. Autobus s lehounkým pohupováním fičí nocí kolem farem a polí a vesnic, městských čtvrtí a domů, kde všichni ve svých útulných postelích spí jako dudci.

Když už si nemůžu číst, rozhodnu se přehrávat v hlavě svůj nejoblíbenější vymyšlený film. Nemám úplně nejlepší spaní, zvlášť když mě něco trápí, což je poslední dobou skoro pořád. A tak když nemůžu spát, vymýšlím si filmy. Můj nejoblíbenější se jmenuje Velká výhra rodiny Trudeauových. Je o tom, jak jsme vyhráli v loterii a máme všechno, co jsme si kdy přáli: dům na pobřeží s velkým člunem pro tátu, oplocený dvorek se psem pro mě, studium na vysoké škole pro mamku a pro Dylana úplně nové jízdní kolo. A hlavně žádné starosti se složenkami.

Maličko se tomu usměju. Má mysl se zapojí do rytmu kolébajícího se autobusu. Šeptá mi pořád dokola: „Možná, možná, možná…“

2. Baby a Jewel

Malý hnědý pejsek naslouchá

rytmu svého světa

v hrudi ženy

jménem Jewel.

Sleduje, jak se v jasném měsíčním svitu

kolébá po trávníku mýval.

Baby se zvědavě zavrtí.

Je to psovité?

Je to kočkovité?

Ach! Tolik zajímavých věcí k čuchání!

Prohlížení!

A kamarádění!

Jewel se pohne.

Baby se jí usadí

na prsou,

potichounku,

jako hodný, hodný pes.

Zavrtá si hlavu pod její bradu.

Vůně Jewel naplní každý koutek

toho malého pejska

absolutní radostí.

Baby a Jewel,

smečka dvou,

v teple, v bezpečí, spolu.

3. Někde

„Probuď se, Piper.“

Posadím se a zamžourám do slunečního světla, které zaplnilo autobus. Za okny vidím vysoké, převysoké domy, rušnou dopravu, odpadky nahnané větrem k obrubníkům. Kam se poděla měsícem zalitá pole? Útulná zápraží?

Táta si sundá z hlavy kšiltovku s logem týmu Atlanta Braves a zajede si prsty do vlasů.

„Vyspala ses, kuřátko?“ zeptá se a zívne.

Zívnu taky. „Trochu. Měsíc svítil hrozně jasně.“

Teď už se probouzejí všichni. Vstávají a začínají si sbírat tašky, krabice, batohy a kufry zpod sedadel a z polic pod střechou.

Mamka se na mě unaveně usměje a přendá si Dylana z jedné paže na druhou. „Dobré ráno, miláčku.“ Protáhne se a snaží si uhladit košili. Z copu se jí uvolnily pramínky vlasů.

„Jsi rozcuchaná, mami,“ upozorním ji. „Ukaž, já to napravím.“

Rozpustím jí ty její pružiny, uhladím je, jak nejlíp dovedu, a zapletu je znovu do pěkného, pevného copu.

„Díky, zlatíčko,“ řekne a vezme si Dylana ze sedačky zpátky do náruče. Dylan by zaspal i konec světa. Jednou prospal tornádo, co udeřilo nedaleko naší ulice. Nevydal ani hlásek. To mu můžu jen závidět. V tomhle jsem po tátovi.

Dylan otevře oči. Dívám se, jak se pomaličku vrací do světa. Jeho oči mají stejnou tmavomodrou barvu moře jako ty máminy.

„Kde to jsme?“ zeptá se svým skřehotavým dětským hláskem.

Podívám se zase z okna. Nic tady nepoznávám. Nic mi nepřipomíná žádné z míst, kde jsme byli. A že jsme za posledních pár měsíců byli na hodně místech.

Natáhnu ruku a odhrnu mu vlásky z očí. Má horký, vlhký obličej. Moje prsty jen na vteřinku spočinou na jeho tvářičce.

„Někde,“ odpovím mu. „Jsme někde.“

„Někde za duhou?“ zeptá se Dylan. Já a Dylan jsme se dívali na Čaroděje ze země Oz pokaždé, když běžel v televizi, a známe nazpaměť každou písničku. Usměju se na něj a třikrát o sebe ťuknu špičkami vysokých červených tenisek. „Možná.“

Mamka mi podá Dylanův batoh se Spongebobem v kalhotách, červený superhrdinský plášť a žraloka Teda. Zavěsím si na jedno rameno svůj batoh a na druhé ten Dylanův.

Vystoupíme z autobusu. Mamka postaví Dylana na zem a kontroluje, jestli jsme nic nezapomněli. Máme všechno. Dva kufry a jednu cestovní tašku.

Rozhlížím se kolem sebe. Nikdy jsem neviděla tolik lidí a tolik vysokých domů. Ani když jsme bydleli u máminy sestřenice v Baton Rouge.

„Koukni, Piper!“ Dylan mě popadne za ruku a pořádně zmáčkne. A tam, v dálce, jsou hory tak vysoké, že snad musely propíchnout oblohu a dosáhnout až do nebe. Ucítím v sobě radost. Co jsem poprvé přečetla Na mé straně hory, chtěla jsem se vždycky podívat do hor. Ocitnout se na hoře jako Sam Gribley.

Stisknu mu ruku. Řeknu tak jako Dorotka, když poprvé uvidí zemi Mlaskalů: „Toto? Tohle pravděpodobně není Kansas.“

4. Nový den

„Pane Bože, dej,

ať mě ty staré kosti unesou

ještě jeden den.“

To říká Jewel ráno co ráno,

když si protahuje nohy,

paže,

prsty,

záda.

Baby zavrtí krátkým ocáskem

a roztáhne pysky do zubatého úsměvu,

tak jako každé ráno.

Rozpustilý větřík

dovádí na trávníku a přináší

k Babyho nosu

lahodné vůně.

Sladkou vůni tlejícího listí.

Hořkou vůni žaludů.

Pižmovou vůni veverek.

Veverky!

Baby obíhá v těsných kroužcích

kolem a kolem a kolem Jewel

a ňafá radostí.

Celý další den na setkávání se starými kamarády

a hledání nových.

Další den na objevování města s Jewel.

Vždycky s Jewel.

Co může být lepšího?

Baby nechápe, proč někdy

z Jewel čiší

pach smutku a zmatku.

Jako teď.

Baby se zatočí a tancuje

na zadních.

Jewel se zasměje.

Zvedne Babyho v náručí a políbí bílý flíček

na temeni jeho hlavy.

Flíček ve tvaru sněhové vločky.

„Koukej, Baby,“ řekne Jewel. „Jen koukej na ten svět.“

A Baby kouká.

Stromy, houpačky, piknikové stolky, rybníček,

mokré listí pokrývající zemi

a v dálce

vysoké domy,

a ještě dál –

hory.

Baby olízne Jewel bradu

a zavrtí se jí v náručí.

Tak jdeme!

5. Nápisy

Před autobusovým nádražím fouká studený vítr. Zdá se mi, že čím dál jsme od domova, tím je větší zima.

„Já tomu prostě nerozumím.“ Táta kouká z kusu papíru v ruce na tabulky s názvy ulic a pak zase zpátky na papír. „Šestá západní tři sta osmdesát, Jižní dvě stě,“ předčítá nahlas. Zavrtí hlavou: „Co je tohle kruci za adresu?“

„Mně je zima,“ zakňourá Dylan.

Mamka mu ovine červenou deku pevněji kolem ramen a s námahou ho zvedne do náruče. Mamka není zrovna urostlá, takže se jí Dylan poslední dobou už nezvedá lehce.

Vytáhnu z batohu svou džínovou bundu. „Nechovej se jako malý prcek,“ štěknu na Dylana a okamžitě toho zalituju.

Dylan si strčí palec do pusy a zadívá se k horám.

Mamka se zamračí. „Jestli si dobře vzpomínám, mladá dámo, tys chtěla chovat ještě v pěti.“

Otočím se k ní zády a začnu si oblékat bundu. Nechci, aby viděla, jak se snažím polknout ten knedlík, co mám v krku. Nechci, aby věděla, že i když je mi už skoro dvanáct, dala bych cokoliv za to, abych jí mohla vylézt na klín. Nebo tátovi. Pro útěchu honem pohladím šerpu Světlušek na dně batohu a zapnu ho.

U táty, který si pořád láme hlavu s tím papírem, se objeví řidička autobusu Doreen. „Můžu vám nějak pomoct?“ zeptá se. Je skoro stejně vysoká jako táta, a to není málo.

Táta jí podá papír. „Máme jít na tuhle adresu, ale já se v ní vůbec nevyznám.“

Doreen si adresu prohlédne a otočí se na mamku s Dylanem v náručí. „Aha,“ odtuší. Odkašle si. „Půjdete dva bloky tamhle na sever,“ ukáže, „a pak zahnete na západ – doleva – a ujdete další tři bloky. To už uvidíte.“

„Děkujeme,“ řekne táta.

Doreen přikývne a zamíří zpátky ke svému autobusu Country-Wide Travel. Než po schůdkách nastoupí, ještě se zastaví: „Hodně štěstí!“ zavolá.

„Fajn, tak teda jdeme.“ Táta si zavěsí přes rameno cestovní tašku a druhou rukou zvedne těžší ze dvou kufrů.

Mamka postaví Dylana na zem. Ten provlékne ručičky popruhy svého batohu se Spongebobem v kalhotách. „Teď potřebuju, abys byl velký kluk,“ řekne mamka a podá mu plyšového žraloka.

Taky si navléknu batoh a vezmu Dylana za ruku. „Jdeme, Toto,“ poručím. Držím se jeho ručičky jako záchranného lana, co vede k normálnímu životu.

A pak jdeme a jdeme a jdeme a jdeme.

Po chvíli začne Dylan kňourat: „Já už nemůžu, tati. Už tam budeme?“

Vidím, jak se tátovi pod flanelovou košilí napnou ramena.

„Navrhuju hrát na detektivy,“ řeknu.

Než si Dylan stihne začít znovu stěžovat, pokračuju: „Moje očko zahlédlo něco žlutého a černého s velkými koly.“

„Školní autobus!“ vyjekne bráška a ukáže na autobus, co stojí před semaforem.

Stisknu mu ruku. „Výborně. Teď ty.“

Dylan se rozhlédne. Usměje se a trošku poskočí. „Moje očko zahlédlo něco malého a hnědého a huňatého.“

A opravdu – na rohu křižovatky stojí paní v květovaných šatech a v rukou drží kus kartonu s nápisem: „Mám hlad! Pomozte, prosím!“ Vedle ní sedí malý hnědý pejsek s bílými tlapkami a bílým flíčkem na hlavě. Podívá se přímo na mě a zavrtí krátkým ocáskem. Paní vypadá zoufale, ale pejsek působí tak spokojeně, jak to jen jde. Přála bych si být jako on.

Dylan mě zatahá za ruku: „Víš, co to je?“

Odtrhnu oči od paní s pejskem. „Jo,“ odpovím a přidám do kroku, abych dohnala taťku. „Pes.“

Hrajeme dál, zatímco pochodujeme městem za tátou. Moje očko zahlédne něco velkého a zeleného, co přetéká odpadky. Dylanovo očko zahlédne něco stříbrného a hranatého se čtyřmi kolečky: opuštěný nákupní vozík. Vedle něj přímo na chodníku někdo spí. Přitáhnu si Dylana blíž k sobě a zrychlím krok.

„Tati, já mám hlad,“ postěžuje si Dylan.

„Už tam skoro jsme, bráško,“ odpoví mu táta. Zase.

Slyším, jak si mamka za námi povzdechla.

Pak táta konečně zastaví. Podívá se na papír a potom na ceduli na domě. „To musí být ono,“ pronese tak tiše, že ho sotva slyším.

Podívám se taky na tu ceduli a rozbuší se mi srdce jako na začátku horské dráhy.

Mamka nás dožene a stoupne si vedle mě. Vezme mě za volnou ruku. Stojíme vedle sebe a prohlížíme si tu ceduli jako někdo, kdo neumí číst.

„Co tam píšou?“ zajímá se Dylan.

Podívám se na mamku. Tohle nemůže být pravda, nebo ano?

Možná mi čte myšlenky, protože odvrátí zrak a rychle zamrká.

Zhluboka se nadechnu. „Píšou tu: Azylový dům na Šesté západní ulici.“

Dylan se zamračí a přendá si žraloka z ruky do ruky. „Co znamená azy-loví-dům?“

Chci mu říct, že je to místo pro lidi, co nemají domov, ale neřeknu to.

Mamka pohladí Dylanovy kudrnaté vlásky rozčepýřené do všech stran. „To je něco jako hotel, zlatíčko.“ Otočí se na mě a položí mi ruku na rameno: „To bude dobré.“

Ale jak by mohlo? Každé místo, na kterém jsme se ocitli, co jsme před čtyřmi měsíci přišli o domov, každá další možnost, která nevyšla, náš svět zase o něco zmenšila. Než jsem ji ztratila, nikdy jsem si neuvědomovala, jak moc dokáže váš svět rozsvítit tak obyčejná věc jako naděje.

6. Dobří lidé, zlí lidé

Baby stojí s Jewel na jejich nároží,

dívá se, jak auta jezdí na jednu stranu

a pak na druhou,

zastavují a rozjíždějí se

a zase zastavují.

Kam asi jedou? říká si.

Pamatuje si, že také jel autem, i autobusem.

Venku

v širém světě

je líp.

Z některých aut

buch, buch, buch

to Babymu duní v uších jako od bubnu.

V některých autech

tisknou děti k okýnkům

obličeje, lepkavé prsty,

dlaně a nosy.

Ukazují, civí a mávají.

Baby ňafá na pozdrav, vrtí krátkým ocáskem.

Jewel zvedá nápis. Za lem šatů ji tahá vítr.

„Prosím, pomozte,“ volá. „Prosím, pomozte mně a Babymu.“

Na zvuk svého jména malý hnědý pejsek vyskočí

a zatočí se na zadních

jako listí ve větru.

Stáhne se okýnko.

Vykoukne z něj ruka svírající dolar

nebo dva.

„Bůh vám žehnej,“ řekne Jewel.

Baby ňafá své poděkování a točí se v radostném kroužku.

Stáhne se další okýnko.

Další ruka jim podá naději.

Světlo blikne.

Auta se rozjedou.

Baby vidí nad hlavou letět vránu

s něčím v zobáku.

„Pobudo!“ zavolá někdo ze žlutého auta.

„Najdi si práci!“ zavolá někdo jiný z černého auta.

Jewel si otře obličej.

Z jejího pachu strachu a zoufalství

se Babymu chce utíkat, utíkat, utíkat

za těmi auty a kousnout je.

Mezi čekajícími auty k nim prokličkuje paní

a zastaví na jejich nároží.

Podá Jewel něco krásně voňavého

a pevně zabaleného.

Pohladí Jewel po rameni.

Poplácá Babyho po hlavě rukou,

která voní jako květiny.

„Hodný kluk,“ řekne. „Moc hodný kluk.“

Baby kýchne na souhlas,

když paní s květinovýma rukama

odchází.

Jewel rozbalí papír.

Nos malého pejska zaplní

radostná vůně sýra, másla a masa.

Fantazie! zaštěká.

Jewel rozlomí sendvič

a polovinu položí na zem před Babyho.

„Tohle si pamatuj, Baby,“ řekne Jewel.

Baby nakloní hlavu ke straně a naslouchá.

„Pořád jsou dobří lidé.“

„Jsou i zlí, ale dobrých je víc.“

„To nikdy nezapomeň, Baby. Dobrých je víc.“

Baby si olízne bílé tlapky

a vychutnává si tu laskominu

do posledního drobečku.

7. Rozděleni

„Jak to myslíte, že nemůžu zůstat se svou rodinou?“ ptá se táta už pomilionté. Jeho hlas je o trošičku vyšší, než když se ptal naposled.

Dylan se drží tátovy nohy jako klíště. Mně bije srdce na poplach.

„Je mi líto, pane Trudeaue, ale takové je pravidlo našeho azylového domu,“ vysvětluje mu paní za pultem. „Ženy a děti bydlí v téhle budově a muži ve vedlejším útulku. Je to z bezpečnostních důvodů.“

Podívám se na mamku. Ta to určitě nějak vyřeší. Máminy vyjednávací schopnosti jsou legendární. Děda Bill říkával, že mamka by přemluvila kuře, aby se samo obralo.

Ale teď jsou máminy oči plné slz. Má červený nos. Její ruka svírá a zase pouští ucho kufru.

Babička Bess zase říkávala, že čím horčejší voda, tím silnější čaj. Můžu vám říct, že právě teď je rodina Trudeauových v kotli s pěkně vařící vodou.

Zhluboka se nadechnu, vystrčím hlavu a řeknu opravdu důležitě: „Paní, naše rodina musí zůstat pohromadě.“ Doufám, že nevidí, jak se mi podlamují kolena. Podívám se jí na jmenovku. „Becky,“ dodám.

Becky zněžní oči. „Moc bych vám to přála, doopravdy, ale taková jsou pravidla.“

Posune k nám po pultu formulář. „Co kdybyste to vyplnili,“ navrhne a zaťuká na papír nehtem, „a já zatím dojdu pro pár věcí, které se vám budou hodit.“ Usměje se a kývne na nás: „Pak se půjdete všichni zabydlet. Uvidíte, že pak vám bude líp.

Ach,“ dodá ještě a vytáhne další papír. „Vyplňte i tohle. To je přihláška do domova Naděje, rodinného útulku. Hned vás zapíšeme na čekací listinu, abyste mohli být co nejdřív zase pohromadě.“

Domov Naděje. Líbí se mi, jak to zní.

Táta se skloní nad pult a začne vyplňovat formuláře. Já ztěžka polknu a pohladím Dylana po vláskách. Na stropě bzučí zářivka. Cítím smaženou cibuli a levný prostředek na vytírání. Někde na té dlouhé chodbě pláče dítě.

Becky se vrátí se dvěma igelitkami. Jednu podá mamce a druhou tátovi. „Ručníky, deky, toaletní potřeby, věci, co vám pomůžou v začátcích,“ vysvětlí.

Dylan vydá tiché, mokré popotáhnutí, co zní po slzách.

„Málem bych zapomněla.“ Becky si klekne k Dylanovi a podá mu sáček. Usměje se: „Tady je něco pro tebe.“

„Vážně?“ Dylan otevře sáček. Uvnitř jsou omalovánky, pastelky, papíry s hádankami a jedna knížka v měkké vazbě.

„Koukněte!“ zaraduje se a chlubí se nám všem sáčkem jako koledou. „To je jen pro mě!“

Becky se mi podívá do očí. „Vsadím se, že jsi skvělá starší sestra a se vším bráškovi pomůžeš.“

Přikývnu. „Ano, paní.“

„Pane Trudeaue,“ pokračuje Becky laskavým, ale pevným hlasem, „vy teď půjdete do mužského útulku. Přidělí vám nějaký pěkný pokoj.“

Nato se dotkne matčiny ruky: „Pojďte, ukážu vám to tu.“

Dylan mě vezme za ruku. „Já ti ty pastelky půjčím,“ řekne a usměje se na mě.

Narovnám mu na ramenou superhrdinskou pláštěnku. „Děkuju. A já ti budu číst tu knížku, když budeš chtít.“

„Jupí!“ Dylan poskakuje mezi mnou a mamkou, když kráčíme po dlouhé chodbě lemované dveřmi. Některé jsou otevřené, některé zavřené.

Vzpomenu si na taťku. Stojí pořád u pultu a vypadá ztraceně. Zvednu volnou ruku a zamávám mu.

„My se vrátíme, tati!“

Snažím se nenakukovat do pokojů, které mají otevřené dveře. Vím, že je to nezdvořilé, ale nemůžu si pomoct. Nakonec nade mnou zvědavost zvítězí.

V jednom pokoji sedí paní na posteli a něco si zapisuje.

V jiném stojí paní a houpá v náručí miminko.

V dalším pokoji češe paní dlouhé černé vlasy malé holčičce a u jejích nohou si dva malí chlapci hrají s autíčky. Holčička se na mě podívá a usměje se. Usměju se taky a spěchám za mamkou.

„Máte štěstí,“ pronese Becky a zastaví před zavřenými dveřmi až úplně na konci chodby. „Tenhle pokoj má pěkné velké okno.“ V duchu se mi vybaví vysoká slunečná okna u nás doma.

Becky zvedne kroužek s asi milionem klíčů. Zasune jeden z nich do zámku a otevře dveře.

Okno nejdříve ani nevidím. Vidím jen dvě obyčejné postele s hromadou dek a polštářů, jeden starý prádelník a jednu židli. To je všechno.

Až potom si ho všimnu: malé okýnko vysoko nad našimi hlavami.

Slyším, jak Becky mamce říká, že koupelna je na chodbě a v kolik hodin se večer zamykají dveře a kde je komunitní jídelna.

Ale já se jen koukám na ten kousek modři venku za oknem a přemýšlím, jak tohle může být to samé nebe, ten samý kousek modři, jaký si pamatuju z domova.

8. Nóbl psice

Později

v jejich parku,

pod oblohou kropenatou sluncem,

uvidí Baby nóbl psici,

psici s noblesním vystupováním.

Baby tu psici vídá skoro každý den.

Každý den

ta nóbl psice a její paní

přicházejí přesně z téhož směru

v přesně tentýž čas,

psice jako první, ocas vzhůru,

jazyk vyplazený

očekáváním.

Kráčejí po téže pěšině mezi topoly,

dvakrát obejdou rybníček

a pak zastaví u téže lavičky, kde zastavují pokaždé,

a posadí se.

Baby vzpomíná, jaké to bylo, bydlet na tomtéž místě, chodit na tutéž procházku, vídat tytéž věci

každý den.

„My máme domov všude!“ zaňafá Baby šťastně.

V parcích. V ulicích.

V polorozpadlých barabiznách.

A teď v tomhle parku plném lahodných vůní

a kamarádů:

Ree a Ajax,

Linda a Duke,

Jerry a Lucky.

„Teď jsme pořád spolu, pořád

já a moje Jewel.“

Nóbl paní odepne vodítko z psího obojku.

Obojek se třpytí jako rosa na trávě.

Psice nakloní hlavu, zvažuje všechny radosti, jež skýtá

blátivá louže.

Baby proběhne louží a pocáká blátem

dokonalý bílý kožich nóbl psice.

Teď už ne tak nóbl paní se zamračí.

Připne vodítko na třpytivý obojek.

Baby vodítkům nerozumí.

Jewel jde, Baby jde vedle ní.

Jewel řekne Babymu, aby zůstal, Baby zůstane.

Proč by dělal něco jiného?

Baby slyší, jak si nóbl psice povzdechla,

sleduje, jak psice a její paní

kráčejí po stejné pěšině

mezi topoly,

kolem houpaček,

zpátky tam, odkud vždycky přicházejí.

Jenže teď

nóbl psice už nejde jako první,

vleče tlapky,

ocas má dolů.

Babymu je za nóbl psici smutno,

ale pak zaslechne Jewel volat: „Jdeme, Baby.“

Babymu poskočí srdce. Jeho dvě nejmilejší slova!

Nová místa, noví lidé,

jeden šťastný pes.

9. Všichni se díváme vzhůru

Můžu vám říct, že když bydlíte v azylovém domě, znamená to pro vás trávit spoustu času stáním ve frontě a čekáním. Nejdříve stojíme ve frontě a čekáme na sprchy. Pak čekáme, až si budeme moct vyprat a usušit oblečení. Mamka ale říká, že je to dobrý způsob, jak se seznámit s lidmi. Když jsme ještě u nás doma chodívali nakoupit do supermarketu, než jsme se dostali k pokladně, mamka byla nejlepší kamarádka se všemi lidmi ve frontě. A taky moc ráda chodívala do prádelny Jako Doma, aby jí neutekl žádný klep z města.

Tady mi ale lidi nepřipadají tak přátelští a povídaví.

Než se umyjeme a vypereme si prádlo, objeví se na recepci nová paní. Jmenuje se Jean. Pořád se usmívá. Dá nám stravenky do Komunitní jídelny na Šesté ulici. „Není to žádný luxus, ale nasytí vás to,“ řekne se smíchem. Taky nám poradí, kudy se jde ke Křesťanské charitě, kde nám dají zimní kabáty, čepice a rukavice. „Jen jim ukažte tohle,“ podá mamce kousek papíru s jasně zeleným razítkem, „a nechají vás vybrat si zadarmo něco na sebe. Nic lepšího nenajdete!“ Jean je pro svou práci hodně nadšená.

Venku se sejdeme s tátou. Dylan ho obejme kolem stehen, jako by se ho už nikdy nechtěl pustit. Táta vypadá tak unaveně. Bolí mě z toho srdce. Stoupnu si vedle něj a pohladím ho po rukávu bundy. „Ahoj tati,“ řeknu.

Táta si mě přivine k boku. „Ahoj drobku,“ odpoví. „Vezmi brášku za ruku.“ A něžně si odlepí Dylana od nohou.

Čekáme ve frontě na autobus, který nás vezme ke Křesťanské charitě. Čekat v téhle frontě mi tak nevadí. Ráda se dívám na ty vzdálené vysokánské hory.

Když se konečně dostaneme až do Křesťanské charity, zase čekáme, až ten pán, co tam pracuje, odemkne sklad. Mamka mu podá kousek papíru s jasně zeleným razítkem a táta se snaží uhlídat Dylana, aby nepobíhal mezi stojany s oblečením.

Pán nám otevře dveře. „Tak prosím,“ vyzve nás.

Mamce maličko posmutní obličej. Tady žádné hezké úhledné stojany na oblečení nejsou. Místo nich vidíme jen hadry nacpané bez ladu a skladu do krabic. Místnost páchne po naftalínu a bělidle.

Mamka přesto nasadí úsměv. „Děkujeme vám,“ řekne.

Opravdovou zimní bundu jsem nikdy neměla a čepice a rukavice jsem doteď nosila jen pro legraci. V Louisianě jsme nikdy nepotřebovali nic víc než pořádný svetr. Prohrabu dvě vysoké krabice a najdu vlněný kabát s kapucí a kapsami. „Perfektní,“ ocení ho mamka. „Ta červená zvýrazňuje tvoje krásné blond vlásky a zelené oči.“

Popisovat moje vlasy jako blond je krapet přehnané – spíš jsou světle hnědé –, ale to nevadí. Oči mám doopravdy zelené.

Když si obstaráme kabáty, čepice a rukavice, taťka navrhne, abychom se trochu prošli a „obhlédli terén“. To samé nám řekl v Tallahassee, kde mu jeho kamarád Jim sliboval práci, v Baton Rouge, kde jsme bydleli u máminy sestřenice, i v texaském Abilene, kde se nám rozbilo auto. Definitivně. A kde Dylan skončil na pohotovosti s ošklivým astmatickým záchvatem, na což padly skoro všechny naše peníze.

Fouká silný, studený vítr. Nasadím si kapuci a vytáhnu z kapes rukavice. Na chodník se snese malý kousek papíru. Zvednu ho. Je z koláčku štěstí. Píše se na něm: „Cizinec, kterého potkáš, se ti stane přítelem.“ Odfrknu si. Ukážu to mamce. „Tady jsou všichni cizí,“ řeknu jí. Doma, ve škole a v oddílu Světlušek jsem měla spoustu kamarádek. A městečko bylo tak malé, že se tam skoro všichni navzájem znali.

„Ano, ale každý cizí člověk, kterého potkáš, je jen přítel v přestrojení,“ odpoví mamka, zavěsí se do mě a šťouchne do mě bokem.

❦

Zase stojíme ve frontě a čekáme, tentokrát až se otevře Komunitní jídelna na Šesté ulici. Aspoň že táta může jít dovnitř a najíst se s námi. Mamka si povídá s paní za námi, která chová malé dítě s usmrkaným nosem. Táta se mračí na nabídky práce v inzertních novinách. Dylan je na pokraji naprostého vyčerpání, a tak si ho přivinu blíž k sobě a stáhnu mu novou čepici přes uši.

Ve frontě na jídlo čeká spousta lidí. Někteří mají na zádech velké ruksaky, jiní tlačí nákupní vozíky plné nejrůznějších věcí. Jsou tu staří lidé, kteří toho moc nenamluví (na rozdíl od těch u nás doma), a ženy napomínající své děti. Někteří si povídají, někteří se smějí, třou si o sebe holé ruce, aby si je zahřáli. Vítr roznáší vůni chleba s máslem a nepraného oblečení.

Ostatní lidi – lidi, co se tváří, že spěchají za něčím důležitým – se na nás nedívají. Nechtějí se k nám přibližovat, jako by naše situace – že stojíme ve frontě na jídlo – byla nakažlivá. Schovávám se do kabátu. Jsem ráda, že mě tady nikdo nezná.

Před námi uvidím holčičku s dlouhými černými vlasy z našeho útulku. Usměje se a zamává mi.

Právě se jí chystám zamávat, když se paní před námi otočí.

Ve větru jí povlávají stříbrné vlasy. Kde jsem ji už viděla?

„Vidělas Ses?“ zeptá se. Modré oči jí ustaraně těkají. Ty její oči, aspoň jejich barva, mi připomínají babičku Bess.

„Ehm, když já nevím, kdo je to Ses, paní,“ odpovím.

Stará paní se podívá vzhůru k nebi. „Andělé přicházejí v kočárech z větru a ledu,“ oznámí.

No, tak to už je trochu divné. Než stihnu odpovědět, všimnu si, že té paní se něco mele pod kabátem. Pak se jí pod bradou vynoří malá chundelatá hnědá hlavička. Pes se podívá přímo na mě a z jeho usmívajících se očí hned poznám, že určitě vrtí ocasem.

„No páni, ten je ale nádherný!“ rozplývám se.

Z očí té paní rázem zmizí všechny starosti. Usměje se: „To je můj Baby.“

Malý pejsek zakloní hlavu a olízne jí bradu.

„Můžu si ho pohladit?“ zašeptám.

Paní přikývne. „Psi jsou nejlepší medicína,“ prohlásí.

Natáhnu ruku a pohladím ho po temeni hlavičky. Hřeje mě do dlaně. Pejsek zavře oči a mně se zdá, že skoro vrní blahem.

Vím přesně, jak mu je. Protože v tu chvíli je najednou všechno normální, dokonce dobré. Moje srdce je náhle lehké jako ptáček.

Kouzlo zruší až hlas za našimi zády: „Postupujte si.“

Zamrkám. Stojím v zimě a čekám ve frontě na jídlo.

Strčím ruku do kapsy, abych si tam ještě aspoň na chvíli schovala ten krásný pocit z pohlazení pejska.

„Děkuju vám, paní,“ pronesu. „Hned je mi líp.“

Znovu se na mě ohlédne. Já už se mezitím stihla rozhodnout, že se o svoje jídlo – ať to bude, co to bude – podělím s tím psem.

Potom se ze začátku fronty ozve něčí hlas: „No tak, Jewel, znáš přece pravidla. Se psem sem nemůžeš.“

„Prosím tě, Ricku,“ zažadoní k pánovi u dveří, „jen pro jednou. Vždyť on nikomu nic neudělá. No tak,“ naléhá na něj, „ani nebudeš vědět, že tady je.“

Pán jménem Rick ale zavrtí hlavou. „Je mi líto, Jewel.“ Pustí do dveří dalšího člověka ve frontě.

„To není fér,“ zamumlám.

„Je to zlé!“ přitaká mi Dylan a utře si oči.

Stará paní vykročí proti nám. Oči upírá na chodník. Pořád dokola si opakuje něco, co neslyším. Ale – ten malý pejsek, Baby, se mi podívá do očí. A v nich jako by čekala všechna naděje celého světa. A vtom i já, na malou chvíli, poprvé za hodně dlouhou dobu, ucítím jednu její malou jiskřičku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zůstaň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.