Černé slzy
paní Moschelesové

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Zlínská

Černé slzy paní Moschelesové – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Hana Zlínská, 2022,
zastoupená literární agenturou MÁM TALENT, s. r. o.

ISBN tištěné verze 978-80-7601-642-2

ISBN e-knihy 978-80-7601-649-1 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-650-7 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-648-4 (1. zveřejnění, 2022)

Černé slzy paní Moschelesové

Maják v bouři

Hned za dveřmi bytu na mě čekala čísi rozdováděná pěst, a jen co jsem upadl na obličej, se mi přes záda přehnalo stádo mustangů. Obletěl jsem vesmír, proletěl červí dírou a probral se až za hodnou chvíli na podlaze, přesně na místě, kde mě uzemnili. Hlava mi třeštila a zvonkohra v uších ne a ne přestat. Sebral jsem se ze země a přenesl svoje tělo do koupelny. Bylo mi jako po třídenní pařbě. Vlažná sprcha mě spláchla do výlevky a já se po kouskách poskládal do původní podoby. Nechápavě jsem se vláčel dvoupokojovým bytem, jako turista historickým centrem Prahy. Vchodové dveře byly zavřené a zámek nepoškozený. Nikde nebyl nepořádek. Alespoň ne jiný než můj obvyklý nepořádek. Kuchyňský kout stál ve správném koutě a všechny důležité doklady se povalovaly na svém místě. Dokonce mi nezmizelo ani těch pár drobných z plechovky od kafe.

Zavolal jsem 158 a nahlásil přepadení. Nic se mi sice neztratilo, ale boule na hlavě a modřina na krku dokazovaly, že mám přece jen důvod dělat si starosti.

Poldík, který přijel vyšetřovat, se na mě díval podezřívavě a nenápadně svým policejním čichem zkoumal, jestli jsem nepil alkohol. Jmenoval se Reis. Bylo mu asi třicet pět let. Byl samý sval a na svou postavu byl evidentně velmi pyšný. Vlasy měl sestřižené na krátko a mentolová žvýkačka se v jeho ústech musela cítit jako máta peprná v hmoždíři. Byl nervózní a nevěděl, co má vyšetřovat.

Jeho kolega Wolf, asi o patnáct let starší, znuděně hleděl z okna a celá ta věc jako by se ho netýkala. Policejní technik odšrouboval ze dveří zámek a s omluvným gestem, předpis je předpis, nechal dveře dokořán. Skvělé. Mohl bych pro sousedy udělat odpoledne otevřených dveří.

„Takže se vám nic neztratilo, pane Gregore?“ zeptal se poldík asi po sto padesáté.

„Ne, neztratilo,“ odpověděl jsem a znovu se nervózně kousnul do rtu.

„Aha.“ Významně se podrbal malíčkem na špičce rozpláclého nosu a prohledával očima pokoj, jako by hledal něco určitého.

„Tak asi nic. Dveře jsou nepoškozené, zámek vypadal v pořádku. Vlastně se nic nestalo, že?“ Usmál se a upřeně se mi zadíval do očí. Možná čekal, až z nich jako jackpot vypadne žeton s odpovědí.

„No a co to napadení? To se taky vlastně nestalo?“ Sáhl jsem si na hlavu, kde vyrostlo menší pohoří, a ukázal na hematom na krku. Té abstraktně zbarvené modřiny by si musel všimnout i krajinář bez fantazie.

„A jste si jistý, že vás někdo přepadl? Nemohlo se to stát nějak jinak?“ zeptal se Mentolka a významně zamrkal.

„Jak jako? Že jsem třeba úplně namol upadl ze schodů a teď mám okno a pocit, že mě přepadla partička zlobivých permoníčků?“

„Třeba tak nějak.“ Pohrdavě se zašklebil a jeho starší kolega se na mě pobaveně podíval. Byla to jen vteřina, ale i to stačilo, abych pochopil, že s ním by se povídalo radostněji. Mladej se do mě zavrtal pohledem jako dřevomorka do dubu a čekal asi na to, až zahřmí. Začínal mě štvát. Možná prošel speciálním hypnotizérským výcvikem a zkoušel, jestli to funguje v praxi. Nefungovalo. Ukončil jsem tu trapnou chvíli za něj.

„Víte co, kdybych si na něco vzpomněl, tak se ozvu.“ Starší polda na nic nečekal a prosvištěl bytem na chodbu. Svalovec s mentolovým dechem se mezi dveřmi otočil a s ironií v hlase za sebou utrousil poslední navoněný bobek trapnosti.

„Dejte vědět, jak to dopadlo s těma permoníkama. No a pokud si přece jen vzpomenete na nějaké podrobnosti, nechám vám tu vizitku.“ Položil na botník papírek 90 × 50 mm s lesklým povrchem a zavřel za sebou dveře.

Měl jsem vztek, ale asi ne takový, abych ze skříně vytáhl boxerské rukavice a ulevil si. Zámečník dodělal, co uměl, já vysolil nechutný poplatek za nový zámek a hned potom jsem si nalil gin vylepšený ledem a plátkem okurky. Po druhém loku, zhroucený do křesla a s pohledem upřeným do stropu, jsem si konečně byl schopný přehrát celou tu situaci znovu. Ale vzpomínky skončily v bodu, kdy otvírám dveře a vcházím do bytu. Pak se kolem rozpoutal čínský ohňostroj s létajícími draky. Bolest v těle postupovala od svalu ke svalu a já brzy pochopil, jak se cítí hadrový panák.

V televizi byly na pořadu požáry, nehody, exploze. Politické skandály. První kůň ve vesmíru. Zrak mi těkal zbůhdarma sem tam, až padl na místo činu. Sklenici, naštěstí už prázdnou, jsem překvapením upustil na zem. Odskočila od parket, aniž se rozbila, a jemně se pohupovala na boku u nohy konferenčního stolku. Ten obraz! Nad televizí, na stěně mezi poličkami a několika skříňkami, chyběl malý obraz. Byl tam teprve dva týdny, proto mi na první pohled nechyběl. Ale teď byl pryč. Zůstal tam jen osiřelý hřebíček.

Celou noc jsem skákal z jedné rachejtle na druhou a uhýbal před kyvadlem, houpajícím se z nebe, těsně nad mou hlavou. Mladý svalnatý anděl s mentolovým dechem seděl na obláčku nade mnou a práskal do rytmu zlatým bičem. Slabomyslný sen, který odrážel sílu reality.

Otázky bez odpovědí

Budík se mi vysmíval zhruba pět vteřin, než jsem ho umlčel. Následovalo dalších pět minut tupého civění do stropu a teprve potom, pomalu, abych snad něco neuspěchal, jsem vstal z postele. Toaleta, sprcha, zuby, kafe. Každodenní rutina. Mohl bych to dělat i poslepu. Při popíjení černé kávy z oblíbeného hrnku ve tvaru lebky jsem přemýšlel, jestli má smysl volat panu Mentolkovi a ohlásit ztrátu obrazu. Nebyl ani moc drahý a nic jiného z bytu nezmizelo. Kromě pocitu bezpečí. Tenhle prostor 48 m^2 byl pro mě nedotknutelným místem. Cítil jsem se v něm neohrožený a silný. Spokojený se vším, co mě obklopovalo. Stačilo k tomu málo. Stůl s počítačem, knihovna nakrmená jen tím nejlepším, co jsem byl ochoten skladovat, kuchyňský kout s barovým pultem, který zároveň odděloval kuchyň od zbytku místnosti. A hlavně má oblíbená sedačka před televizí. Možná na ní bylo promrháno někdy až příliš mnoho času, ale i ten promrhaný čas u bezduchých pořadů byl můj čas a moje mrhání. A teď najednou někdo prolomil skořápku domácí pohody.

Zavolal jsem do práce, abych se omluvil a vyžebronil několikadenní dovolenou. Šéfovo hřmění rozezvučelo sluchátko na nekonečné tři minuty a nakonec souhlasil za předpokladu, že alespoň občas kouknu do mailu a zvednu telefon. Po ukončení hovoru jsem si sklepal popel z hlavy a našel účtenku z antiku. Ztracený obraz byl menšího formátu 35 × 50 cm. Olejová malba majáku na skále nad rozbouřeným mořem. Autor neznámý. Byl docela pěkný a do oka mi padl úplnou náhodou.

Vlastně mi do oka padla nejdříve ta dívka, která do obchůdku vešla přede mnou. Zaujala mě už v metru. Tak jako já vystoupila na Starém Městě a chůzí připomínající krok mytické zvěře se ladně přenesla do boční uličky. Měla hnědé, vlnité vlasy a tvář, která nenechá nikoho na pochybách o tom, že u ní nemá nejmenší šanci, ale bude se proklínat, když to od ní neuslyší na vlastní uši. Zcela zbavený soudnosti jsem pohledem kopíroval křivky jejího těla a bez rozmýšlení za ní vešel do malého antiku. Uvnitř se přitulila k vysokému elegánovi. Jejich dlouhý, vášnivý polibek rozcupoval můj naivní plán pozvat ji na skleničku. A v tu chvíli mi padl poplašený pohled na ten obraz. Dívka si zády ke mně něco špitala s mužem u protější vitríny a já se na obraz díval tak dlouho, až si toho všiml prodavač a mlčky na něj ukázal prstem. Jen jsem tupě kývl hlavou a vytáhl platební kartu. Ruce se mi nervózně klepaly a obsah peněženky se škodolibě vysypal na pult. Dvojice mi věnovala dlouhý, zkoumavý pohled, po kterém mi vlna horka přemalovala obličej na červeno. Takový trapas kvůli holce jsem dlouho nezažil, a tak jediná dobrá zpráva v celé té zpackané chvíli byla vcelku přijatelná cena obrazu. Mezitím, co mi ho příručí balil do papírové tašky, jsem ještě jednou po očku smutně zkontroloval krásku s partnerem. Obdivovala starou brož. Secese, začátek 20. století. Černý pavouk s perletí na tělíčku. Pěkná věc. Bude jí slušet. Pozdravil jsem pohledem staršího prodavače a vyšel ven.

Teď jsem stál nejistě před tím samým krámkem a výlohou sledoval muže, který mi obraz před měsícem prodal. Muž za pultem si všiml, že ho z ulice někdo pozoruje, a tázavě se na mě zahleděl. Bylo to jako výzva k objasnění situace. Dveře rozhoupaly zvonek, který byl nad nimi zavěšený na řetízku, a já s bezelstným úsměvem zaparkoval u pultu.

„Zdravím, jak se vede?“

„Dobrý den. Máte přání?“ Prodavač mi dal odpovědí jasně najevo, že prozatím si tykat nebudeme.

„Ano, totiž víte, já jsem tady asi před měsícem kupoval takový obraz, prostě jak bych to jenom…“

„Něco s ním není v pořádku?“ zmírnil svůj tón a oči mu hrály zvědavostí.

„Ne ne, všechno je v pořádku, jen jsem se chtěl o tom obraze vlastně něco dozvědět. Bylo by zajímavé znát jeho historii.“

„A můžete mi ho popsat? Je to možná neuvěřitelné, ale nepamatuji si úplně všechny své zákazníky,“ opáčil a ironie v jeho hlase nešla přeslechnout.

„Samozřejmě. Mám tady i paragon, jestli to pomůže. Je to takový menší olej, na kterém je maják na útesu a pod ním rozbouřené moře.“ Prodavač si prohlížel paragon a pokyvoval hlavou. Najednou se mu rozjasnila tvář a přes úzké rty přeběhl náznak úsměvu.

„Ano. Pamatuji se.“ Vrátil mi paragon a z přihrádky pod pultem vytáhl tlustou knihu. Chvíli v ní soustředěně listoval a poté se zamračené čelo vyjasnilo. Vítězoslavně zabodl ukazováček levé ruky doprostřed jedné stránky. Prozradil tím na sebe, že je levák a že našel v knize to, co hledal. Podíval se na mě a velmi, velmi viditelně, pokýval hlavou.

„Je to tady!“ prohlásil pro případ, že bych si nevšiml.

„Ano? A co vlastně?“ Začínal jsem být lehce netrpělivý.

„Záznam o tom obrazu. Každé zboží, které přijmu do prodeje, zaeviduji. Dostupné informace a původ.“ Odmlčel se. Hleděl do knihy a už zase pokyvoval hlavou. Šlo mi to na nervy, ale mistrně jsem předstíral opak. Na rukách měl bledou průsvitnou kůži a obličej v barvě vyhaslého popela. Napadlo mě, jestli někdy viděl opravdové slunce. Vypadal potěšeně a malý šedivý knírek pod špičatým nosem se mu lehce chvěl vzrušením. Několikrát naprázdno polkl a teprve potom spustil.

„Studijní kopie mistrů, 17. století. Pozná se to podle rozdílných barev a nedokonalých tahů.“ Potom se zahleděl opět do knihy a pokračoval.

„Předáno do prodeje 25. května tohoto roku.“ Zaklapl knihu, sundal si z nosu úzké brýle a začal si je čistit cípem velkého kapesníku. „Osobní údaje prodejce vám bohužel říct nemůžu. Zajímavé je, že vy jste si obraz koupil tentýž den, kdy ho ten muž přinesl. To se obvykle nestává.“ Opět si brýle nasadil, pohlédl na mě a položil mi otázku, kterou si klidně mohl nechat vytetovat na bezbarvé rty. „Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Nemohl byste mi přece jen výjimečně sdělit, kdo to byl? Můžu vám slíbit, že vás neprozradím,“ zkusil jsem znovu prosebně.

„To opravdu nejde. Nezlobte se, ale i my máme svá pravidla, která nesmíme porušovat.“ Tím „my“ patrně myslel spolek podivínů, kteří uvízli v časové smyčce a potácí se mezi barokem a pavučinami.

„Kdybyste byl tak hodný a dal mu moje číslo, pokud by se tady objevil, mohl byste mu prosím vyřídit, že opravdu stojím o to se s ním setkat? Víte, jde mi jen o pár informací ohledně toho obrazu.“ Položil jsem na pult před prodavače svoji vizitku a snažil se vytvořit na svém obličeji něco, čemu by se dalo alespoň přibližně říct milý úsměv. Prodavač se zarazil a s vizitkou v ruce na mě zůstal nehybně civět. Nechápavě jsem mu zkamenělý pohled opětoval. Bylo to, jako kdyby se potkaly dvě sochy. Zvláštní moment, který zvěstoval příchod něčeho neobvyklého. Socha prodavače ožila a promluvila.

„Teď si vzpomínám, že tady před pár dny byl nějaký člověk a ptal se na ten samý obraz. Hrozně ho zajímalo, kdo si ho koupil. Vzpomněl jsem si na to až teď. Ale kdo to byl, nevím.“

„A nevíte, jak ten muž vypadal?“

„No, tak to bohužel nemohu sloužit. Byl mladý – asi jako vy. Ale jeho obličej opravdu nedokážu popsat. Vlasy měl takové vlnité, pořád kolem něj tak nějak poletovaly. Nevěnoval jsem mu zas takovou pozornost. Moc ho zajímalo, jestli sem chodíte pravidelně. Ale já si vás tolik nepamatoval. Nezlobte se, ale v paměti mi utkví především klienti, kteří mají zájem o jinou kvalitu zboží.“ Na to se nedalo než uznale přikývnout a zdvořile se odporoučet.

Na červen bylo nezvykle teplo a něco ve vzduchu mě přinutilo několikrát za sebou kýchnout. Motal jsem se ulicí a přehraboval se v kupičce nahromaděných poznatků. Obraz tam ležel jen pár hodin, než jsem si ho náhodou koupil. Kdo mohl být onen tajemný prodejce? A kdo byl ten druhý muž, který tak stál o to vědět, kdo si obraz koupil? Možná příbuzní, kteří se neshodli na pozůstalosti? Lidé si kvůli dědictví dělají různé schválnosti. Na stěnu lebky mi narážely spousty otázek. Štěstí, že jsem měl po otci hlavu tvrdou. Do cesty mého pohledu se vetřel nápis Kavárna Klídeček. To bylo přesně to, co jsem potřeboval. Kafe a klid.

Příjemný design kavárny s křesílky vytvářel iluzi, že jste u někoho na návštěvě. Prkenná podlaha ještě víc zútulňovala menší prostor, posetý dřevěnými stolky různých tvarů. Krásná mladá černovláska mi přinesla café latté, které jsem si objednal u baru, a pak už jsem se jen kochal výhledem na ulici skrz výlohu a usrkával našlehané mléko s kávou.

Nenabízel se jediný nápad ochotný mi pomoct pochopit, co se vlastně stalo. Neznámý prodejce by mohl určitě leccos objasnit. Snad by mi řekl víc o obraze, který někomu stál za tu námahu, aby se vloupal do mého bytu a provedl mě celým vesmírem. Mohl být zlodějem ten člověk, který se ptal po osudu obrazu? Ale jak by přišel na to, kde ho hledat? Možná je to všechno jenom velká náhoda. Můj lupič měl zkrátka jen smůlu. Nestihl nic vzít a to nejjednodušší bylo sundat obraz ze zdi a utéct. Nemohl vědět, že nemá velkou cenu. Možná ho zmátl starožitně vypadající rám. Bylo vlastně štěstí, že jsem ten den přišel domů dřív. Kdo ví, co by mi mohlo z bytu zmizet. Počítač, přehrávač nebo kotoučák, ke kterému jsem měl obzvlášť sentimentální vztah. Knihy, televize, kytara, kombo. Bylo toho dost, co by zabolelo. Takže obraz, na který jsem si vlastně ani nestačil zvyknout, mohl klidně zmizet. Jenom ten pocit, že si může kdokoli ke mně přijít a odejít, aniž by zámek nesl stopy vloupání, mě nenechával v klidu. Dopil jsem a šel k baru zaplatit. Krásná černovláska za pultem se sladce usmála a pak mi vyrazila dech.

„Ten pán, co seděl u vedlejšího stolu, to při odchodu vyrovnal.“

„Cože? Jakej pán? Zaplatil za mě?“ Nedokázal jsem potlačit překvapení, brada mi spadla na pult, odrazila se zpět, načež mi čelist zapadla zpět do pantů. Zuby mi o sebe jemně cvakly, černovláska zvedla oči od papírů a usmála se.

„Přesně tak, prostě při placení řekl, že by rád zaplatil i váš účet.“

„A můžete mi říct, proč to chtěl zaplatit?“

„Nikdy se neptám,“ utrousila šeptem. V pravidelném rytmu začala něco pravým ukazováčkem vyťukávat do kalkulačky a očima skákala z papíru na displej počítadla.

„A nemohla byste mi alespoň říct, jak vypadal?“

„Bohužel. Naprosto nezajímavý typ. Takové si nevybavím ani po pěti vteřinách, co se na ně podívám. Ale mohl mít hnědý vlasy, něco přes třicet… Menší postava.“ Opět se pohroužila do své práce a já se se zdvořilým poděkováním vypotácel na ulici.

Chvíli jsem se rozhlížel kolem dokola a potom se podíval přes výlohu do kavárny. Černovláska za barem stále zápolila s kalkulačkou. Napadlo mě, jestli jsem pro ni taky tak nezajímavý typ. Musím sem někdy zajít a vyzkoušet to.

Doma bylo všechno v pořádku. Nový bezpečnostní zámek na dveřích vypadal nedotčeně a zbytky jídla v koši o sobě začaly dávat vědět. Před domem u popelnic mě překvapila sousedka paní Malá. Starší dáma, která vždy věděla o všem, co se v domě děje. Přezdívku Nástěnka neměla pro nic za nic. I ve svém věku musela mít skvělý sluch. Podezíral jsem ji, že umí natáčet uši různými směry jako jelen. Proč mě to nenapadlo dřív? Ona si přece mohla něčeho všimnout. Než jsem stačil cokoli říct, rozpřáhla ruce, jako by se se mnou chtěla vítat po dlouhém odloučení, a popoběhla ke mně.

„Ale dobrý den, pane Gregore. To jsem ráda, že vás vidím.“

„Dobrý den, paní Malá.“ Oplatil jsem jí vřelý úsměv a počkal, až začne mluvit.

„Prrrosím vás pěkně, hledal vás tu nějaký pán.“ Hláska „r“ jí drnčela mezi zuby a její projev chvílemi připomínal zpěv začínajícího rapera.

„Aha? A kdy?“ Pokus o lhostejný tón v hlase zabral.

„Dneska odpoledne. Já jsem mu říkala, že budete asi v prrráci. No tak prý se staví později.“

„A nepředstavil se? Nevíte, kdo to byl?“ zeptal jsem se ledabyle a zaklapl víko popelnice.

„To neříkal. Takže v prrráci vás nenašel? No to on se urrrrčitě ozve, když s vámi chce mluvit, že?“

„To určitě, paní Malá. A byl malý, nebo velký? Já totiž možná vím, o koho jde, ale kdybyste mi ho trochu popsala, tak bych snad mohl…“ Schválně jsem nedokončil větu rozvitou, vylhanou.

„Ale takový akorrrát. Ani malý, ani velký. Takový jako vy.“

„Aha. Tak moc děkuju, paní Malá. To já už si ho najdu.“

„A to byl asi nějaký váš kamarrrrád, že?“ vtělila se během nanosekundy do slečny Marplové.

„No… vlastně jsem se chtěl zeptat, jestli mě tu nehledal někdo včera odpoledne? Asi tak kolem čtvrté?“ Přivřela oči a soustředěně se zahleděla na vchod domu. Potom se prudce otočila ke mně a rozhodně zavrtěla hlavou.

„Ne. To jsem byla doma a dívala se na televizi. Nikoho jsem neviděla.“ No aby jo. Když se dívá na televizi, nevidí, neslyší.

„Tak děkuju. Já už musím běžet, nechal jsem na plotně ohřívat guláš.“ Začínal jsem být ve lhaní docela dobrý. Skoro bych sám sobě uvěřil, že dnes výjimečně budu mít teplou večeři.

„No táááák rrrrychle. Ještě to spáááálíte.“ Polekaně se chytla za hruď a druhou rukou mávala směrem od sebe. Ve skutečnosti můj sporák zahálel už několik týdnů. Moc často mi na stole večeře nepřistála, a když, tak jen objednaná pizza, nudle od Číňana na rohu, čaj a sušenky nebo pár skleniček ginu s plátkem okurky. Jednoduché a bez práce. Navíc odpadl problém s mytím nádobí. Podivný den se rozdrolil na posledních pár minut a večer odhodlaně přiskotačil na scénu.

Na mobilu jsem našel dva nepřijaté hovory. Jeden byl od šéfa a naznačoval trable a druhý z neznámého čísla. Vytočil jsem šéfovo číslo a počkal, až se sluchátko rozštěká. Zaúkoloval mě na příští ráno a vůbec ho nezajímalo, že mi dnes schválil dovolenou. Ani jsem nezkoušel protestovat, slíbil účast a popřál pěkný večer. Druhé číslo vyzvánělo několik vteřin a potom se vyzváněcí tón změnil. Hovor byl odmítnut. Při dalším pokusu byl účastník nedostupný.

Výslech

Na patologii jsem byl poprvé. Vešel jsem do místnosti a pomalu se nejistě rozhlížel. Ten prostor na mě nezapůsobil zrovna útulně. Na střední jsme sice dělali půlnoční mejdany i na hřbitovech, ale v pitevní kachlíkárně jsem se na přípitek rozhodně necítil. Můj nadmíru vyvinutý čich mi rozhodně nic neusnadnil, a tak jediné pozitivum na celé věci byl chládek, který byste v extrémních vedrech patrně nenašli nikde jinde než na jatkách a tady. Doktor nevypadal jako někdo, kdo porcuje lidská těla. Spíš bych ho zařadil do kategorie dobrotivý tlouštík s naivním kukučem. Kulaté brýle a nažehlený límeček jenom podtrhovaly vzezření nemotorného poplety z univerzitní knihovny. Docela rád bych si s ním zahrál šachy.

Komisař Wolf pokynul zarostlou bradou a nasměroval mě k jednomu z nerezových stolů. Leželo na něm tělo přikryté bílým lajntuchem. Nervozita se mi snažila podrazit nohy a dotírala na mě panika. Doktor poodhrnul tlustou dlaní okraj plachty a odkryl bledý obličej neznámého muže. Tmavé delší vlasy, původně snad vlnité, se splihle plazily kolem hlavy a vysoké čelo zdobila malá dírka. Jediné, co jsem věděl s určitostí, bylo, že to není Golem, který ztratil šém.

„Znáte ho?“ zeptal se Mentolka a výjimečně nezařadil do repertoáru nepřátelský tón. Stihl jsem jen zamítavě zakroutit hlavou. Z nepříjemného pachu se mi sevřel žaludek a kachlíky na stěnách se začaly míchat jako karty do mariáše. Následoval pomalý a dlouhý pád někam na dno Macochy.

V kanceláři jsem se u erárního kafe pomalu probíral k vědomí a přehrával si v hlavě, co se vlastně od rána stalo. V půl osmé ráno mě ze spánku vytrhl zvonek a za dveřmi stál Wolf s Mentolkou. Rozespale a nablble jsem na ně zíral a bylo mi úplně jedno, že stojím mezi dveřmi skoro nahý, jen v trenýrkách, na kterých se vyjímal symbol Batmana. Wolf při pohledu na můj úbor uznale pokýval hlavou a Mentolka se pohrdavě pousmál.

„Dobré ráno, pane Gregore. Taky nás tak rád vidíte?“

„No, tak bych to zrovna neřekl. Co pro vás takhle po ránu můžu udělat?“

„Mohl byste se třeba obléct a jet k nám na kus řeči.“ Mentolka se opřel o futra a sebevědomě mi z asi deseticentimetrové vzdálenosti hleděl do obličeje.

„A proč jako?“ Začal jsem nervózně přešlapovat. Částečně také proto, že se mi chtělo na malou.

„To vám všechno řekneme. Nemusíte se bát.“

„Tak já nebudu,“ slíbil jsem a zapadl do bytu. Kdybych věděl, co mě čeká, asi bych se bát začal.

Ze zážitku na pitevně jsem se pomalu otřepal a čekal, co přijde dál. Usrkával jsem nic moc kafe a oba poldíci si sedli proti mně. Starší nemluva mě mlčky sledoval, jako bych byl laboratorní myš. Trochu jsem se začal obávat, že mě vezme za ocásek a píchne mi do bříška sérum pravdy.

„Takže vy toho muže neznáte?“ začal Mentolka bez jakéhokoliv úvodu výslech.

„Ne, nikdy jsem ho neviděl.“

„A to víte určitě?“

„Jo, to vím určitě.“ Položil na stůl fotografii. Byl na ní ten chlapík s mrtvolně fádním výrazem. Z úzkého obličeje s ostře řezanými rysy trčel orlí nos a pod ním na sebe upozorňovaly široké rty. Jejich namodralá barva se přidala k bledosti obličeje taky nedávno. Tak výrazný obličej si člověk zapamatuje.

„Takže ho neznáte?“ opakoval se a rentgenoval očima můj mozek.

„Ne, nikdy jsem ho neviděl.“ Hlasivky se mi zadrhly někde na půl cesty, ale pořádný hlt vody je posadil zpět na své místo.

„A můžete nám vysvětlit, jak je možné, že jste mu včera volal na mobil?“

„Já?“ Překvapeného jsem ani nemusel hrát.

„Co jste dělal včera?“ dotíral. Silný pach mentolu z jeho úst mi nepřidal.

„Včera? Mám dovolenou. Po tom přepadení jsem zůstal doma. Jenom jsem šel do města, chvíli se procházel a pak jel domů.“

„Kde jste byl kolem šesté?“ pokračoval monotónním hlasem.

„Kolem šesté? To už určitě doma.“

„Může vám to někdo dosvědčit?“ Myšlenky zmateně lítaly sem tam, a najednou mi to došlo.

„Vlastně jo. Může. Sousedka. Nástěn… paní Malá. Asi v té době jsem se s ní bavil venku u popelnic.“ Tak nezlomné alibi jednoho potěší. Ale k čemu vlastně alibi?

„Proč se mě ptáte? Měl jsem jako něco udělat? Kdo je ten chlap?“ Policajti se na sebe podívali, ale nic z nich nevylezlo. Muselo to mít nějakou souvislost s tím vloupáním. Nic jiného nedávalo smysl. „Nebo jste už našli ten obraz, co mi ukradli?“ vypadlo ze mě najednou bez rozmyslu.

„Obraz?“ ozval se hluboký, zastřený hlas do nastalého ticha. Patřil staršímu z policistů. Pasoval k němu. Krátké prošedivělé vlasy, zarostlá brada, trochu zanedbaný zjev a hluboký, zastřený hlas.

„Obraz?!“ zopakoval.

„No… obraz.“ Musel jsem s pravdou ven. Jak jsem se do toho víc a víc zaplétal, začaly mi docházet síly, a tak jsem ze sebe vyklopil záhadu odcizeného obrazu a rozpovídal se o malém pátrání v antiku. Wolf vstal ze židle, udělal pár kroků k oknu a zpět. Potom se rukama opřel o stůl a zasekl do mě chladný, šedomodrý zrak.

„Děláte si ze mě prdel?!“ Nemluvný sympaťák někam zmizel. Jeho hlas byl víc než důrazný. Znělo to jako výhružné vrčení raněného Minotaura. Ozvěna toho zvuku se tříštila o stěny praskající lebky a pot na čele se změnil v jinovatku.

„No? Děláte?“ přisadil si Mentolka.

„Buď zticha!“ Wolf se nečekaně obořil na kolegu a ten polekaně stáhnul hlavu mezi ramena. Sebevědomý svalovec se změnil v zakřiknutého školáka. Najednou bylo jasné, kdo je tady šéf.

„Ne, já jsem jenom nechtěl otravovat. A tady váš kolega se tvářil, že se vlastně nic nestalo, tak mi bylo blbý pak ještě volat a…“ bouchnutí dlaně do stolu přerušilo udýchaný proud výmluv.

„Dost!“ Wolf se narovnal a z výšky si prohlížel mou přikrčenou malost. Stál nade mnou a zdál se v tu chvíli větší než basketbalista roku. Měl jsem nahnáno.

„Takže milý Davide,“ oslovil mě důvěrně, posadil se ke stolu a sebevědomě přešel k tykání. „Teď si vezmeš papír a pero a sepíšeš všechno, na co si vzpomeneš. Všechno, co vynecháš, ti připomenu, jen co to zjistím. A já to zjistím, o tom nepochybuj.“ Nepochyboval jsem. Z Wolfa na mě nezavál ani odér mentolu, ani přívětivost. Ruce i nohy mi zrosolovatěly a pero v ruce se klepalo jak roztančená jehla seismografu. Wolf nehybně seděl naproti mně a rýpal se mi pohledem v hlavě, Mentolka ani nedýchal a já roztřeseným písmem svěřoval papíru několik posledních hodin svého života.

Na policii jsem strávil půl dne. Podle Wolfa u sebe neznámý neměl doklady a jeho tělo leželo v průchodu domu, kde ho nikdo neznal. Našel ho jezevčík, který za vodítko táhl stařičkého důchodce.

Vyčerpávala mě už jen představa jízdy v tramvaji, a tak jsem mávnul rukou na první projíždějící taxi a zamířil domů. Nic jiného než sprchu a panáka jsem nechtěl. Naneštěstí byla sousedka už informovaná a hned se na mě vrhla.

„Tak už vás pustili? A co?“ ječela vzrušeně a zvědavě kolem mě poskakovala.

„Nic, paní Malá. Vůbec nevím, co vlastně chtěli.“

„Taky se mě ptali, jestli jsem s vámi včera mluvila a v kolik. A pak mi ukázali na fotce toho vašeho kamarrrráda, co vás tady hledal.

„Aha. Takže to byl on?“

„No, jak jsem říkala. Na fotce jsem ho poznala. Ale co se mu stalo? Vyšetřují ho kvůli něčemu?“

„Asi ano, paní Malá. Ale já jim moc nepomůžu. S někým si mě spletli.“

„A ten váš kamarrrrád?“

„No právě. On to vlastně žádný můj kamarád není. On si mě taky s někým spletl a teď se to celé zamotalo, víte?“

Paní Malá pokyvovala hlavou, jakože rozumí. Nerozuměla vůbec ničemu, stejně tak jako já. Vymluvil jsem se na potřebu si odskočit. Těšilo mě, že tentokrát nemusím lhát. Erární policejní kafe pracovalo spolehlivě. Mohli by ho podávat při výsleších. To tahání střev donutí k rezignaci snad každého.

Ten den už mi úbytek energie nedovolil kamkoliv jít, a tak se moje tělo a mysl změnily v jednu velkou lepkavou hroudu lenivé hmoty. Spánek mě přemohl bez většího úsilí a ve snech se mi zjevovala sousedka s dirigentskou hůlkou a Wolf vyjící na měsíc. Už po sté jsem si slíbil, že začnu svoje sny zapisovat. Jednou by z toho mohl být bestseler.

Mína

Ráno bylo líné a bez energie. Boule na hlavě konečně splaskla a zelený odstín podlitiny na krku se zabarvil do jemně nažloutlého okru. Alespoň už můj krk nevypadal jako antistresová omalovánka. Dolehla na mě obrovská únava a v posteli se mi líbilo až do půl desáté. Nakonec mě na nohy postavilo až kručení v břiše. Poloprázdná lednička mi k snídani nadělila dvě vajíčka a na lince natvrdle čekal na svou příležitost zbytek chleba. Konečně se dočkal.

U snídaně mi hlavou projel rychlík myšlenek. Nikdy jsem si nemyslel, že budu muset v životě řešit jiné věci než holky, muziku, práci a možná ještě rodinu. A teď nade mnou poletovala spousta otazníků, které se nenechaly jen tak zaplašit. Dokonce mě napadlo, že předčasně ukončím dovolenou. Najednou se mi zastesklo po mé nepohodlné židli a obstarožním počítači. Makléřoval bych jako o život, jen kdyby se tohle všechno nestalo. Ale jak by mi řekla Nika: „Přestaň používat slovo ‚kdyby‘. Je to jenom sebelítost. Když se ti nelíbí něco, co nemůžeš změnit, pouč se z toho.“

Při vzpomínce na Niku jsem si uvědomil, že jí dlužím telefonát. Teprve po ledové sprše, kterou mi dokázala dopřát přes telefon i na vzdálenost několika kilometrů, se zeptala, jak se mám. Lhal jsem. Už zase. Jazyk mě svrběl a za možnost ihned se někomu svěřit bych byl ochotný týden umývat nohy bezdomovcům. Ale Nice se svěřit prostě nešlo. Byla by to potupná a pomalá sebevražda ostudou. Jasně jsem ji viděl, jak běží na policii a vyslýchá Wolfa. Mentolka by si ani neškrtl. Pokud by to jen trochu šlo, zúčastnila by se i pitvy neznámého. V nejlepším případě by ji provedla sama podle manuálu na internetu. Proto jsem jí odkýval, že skoro po měsíci se tento víkend stavím, a ujištění „NE, NIKO, OPRAVDU SE NIC NEDĚJE“ jsem zdůraznil s mistrovsky předstíraným klidem.

Žila na chatě, kterou ještě s otcem stihli uzpůsobit k celoročnímu bydlení. Táta se bohužel důchodu nedožil, ale máma už do města jezdila jen v nejnutnějších případech. Lesy, louky, řeka, zřícenina na kopci. Idylka, která dostávala i mě.

Od malinka jsem mámě říkal Nika. Veronika – Nika. V jeden moment mě chtěla přinutit, abych toho nechal a začal jí říkat mami. Bohužel si vybrala špatný věk. Poďobaný, vlasatý rebel s prodřenýma džínsama přece nebude ustupovat přihlouplým požadavkům svých rodičů. Nechala to být, ale občas se to obrátilo proti mně, když mi dělala ostudu a předstírala na veřejnosti mou partnerku. Její smysl pro humor byl vzácně podobný tomu mému. Lhal jsem jí nerad. Bohužel se momentálně nenabízela jiná možnost. Vlastně bych ani nevěděl, co jí mám vyprávět. To, že ji navštěvuju tak nepravidelně, jsem vysvětloval prací a ona, jako vždy, neměla pro svého jedináčka pochopení. Láteřila, že víkendy jsou od toho, aby si člověk od práce odpočinul. Když jsem argumentoval tím, že mě stejně vždycky zapřáhne do práce i na chatě a musím štípat dříví, sekat trávu, vykopat studnu nebo cokoliv jiného, odpověděla pohotově, že pro lidi z města to není práce, ale terapie. Přísahal jsem, že víkend je náš. Ano, sliby se mají plnit a já na to nezapomenu. Ano ano – přijedu. Kýv kýv – určitě. To zabralo a Nika se nade mnou smilovala. Poslali jsme si přes sluchátko pusu a mně se ze srdce skutálel půltunový balvan, protože to výjimečně proběhlo docela hladce. Nika mi občas moje absence dávala pěkně vyžrat. Pětiminutový monolog a přednáška o mém přístupu k životu byl jeden z nejhorších trestů. Její ublížený tón, když mě naprosto nestydatě citově vydírala, byl vyladěný do dokonalosti. Jakmile spustila a přehrála mi symfonii ublížených matek, srdce se mi sevřelo lítostí. Nedokázal jsem posoudit, do jaké míry je ze mě opravdu nešťastná a do jaké je to její snaha mě dostat tam, kam potřebuje.

Jen co jsem ukončil hovor a vrátil se do menu, usmálo se na mě nad máminým jménem jiné. Mína. Nechápu, že jsem si nevzpomněl dřív. Asi byla ta rána do hlavy přece jen silnější, než se původně zdálo, když mě na pár dní zbavila myšlenek na Mínu v mé posteli. Tón vyzvánění ve sluchátku třikrát zazpíval a štěstí se konečně pootočilo čelem ke mně.

Mína je vzácná žena. Alespoň pro chlapa jako já. Naše postelové přátelství trvalo asi rok a vyhovovalo nám oběma. Já, svobodný čtyřicátník, který po několika zkrachovalých vztazích netoužil hnát se do dalšího. Ona, devětatřicítka, která se ve svých devětadvaceti naprosto vypočítavě vdala za staršího muže a očekávala od manželství hlavně to, že zajistí sebe a jejich děti. Nebyla první ani poslední, která s blížící se třicítkou uslyšela zvuk biologického orloje a vrhla se do první přijatelné možnosti otěhotnět. Ve vztahu byla spokojená a rodinný život ji naplňoval, ale občas se v ní probudila nespoutanost, která musela ven. Jako matka a manželka byla mírná a nenahraditelná. Jako milenka byla divoká a víc než nenahraditelná. Naše tichá dohoda fungovala a nebyl důvod na ní něco měnit.

U rituální cigaretky po divoké jízdě ložnicí jsem jí vysvětloval původ blednoucí modřiny na krku. Teď k ní čerstvě přibylo pár škrábanců na zádech. Popisoval jsem jí psycho, které mě posledních pár dní sežvýkalo a protáhlo kanálem nesrozumitelnosti. Byla nadšená. Usrkávala z hrnku kávu a oči jí zářily vzrušením tak silně, že by jimi mohla svítit turistům v pyramidě. Trpělivě vyslechla moje bezradné kňourání.

„Ses posral? Je jasný, že musíš z toho prodavače vypáčit, kdo mu ten obraz prodal. Bez toho se nehneš, Sherlocku.“ Znělo to přesvědčivě a drsně. Po sexu měla vždycky trochu obhroublejší slovník.

„Možná máš pravdu.“

Musel jsem připustit, že to je jedna z mála možností, které se nabízejí.

„To si piš, že mám pravdu.“ Přes krásně tvarované rty vypustila do éteru kouř a ještě několik vulgarismů a potom se začala oblékat. Hodila na sebe květované šaty a jakoby nic pronesla: „Tak dělej, nemám tolik času. Jdu s tebou.“ Zíral jsem na ni a do mé překvapením otevřené pusy by se v tu chvíli pohodlně vešel medicinbal.

„To jako fakt?“ špitl jsem nevěřícně.

„Jasně. Tohle si přece nenechám ujít. Myslíš, že mě furt baví civět na To je vražda, napsala, a nic z toho nezažít?“ Vyskočila ze židle, proběhla koupelnou a za pár vteřin už netrpělivě přešlapovala u dveří.

Mína vedle mě cupitala v plážových žabkách a nezavřela pusu. Cestou se stihla namalovat a sepnout si vlasy do nedbalého drdolu, který jí, jak jinak, zatraceně slušel. Musel jsem vyslechnout, jak její syn Jonáš v první třídě zápasí s abecedou a dcera Kája ve školce s ráčkováním. Nevynechala ani informace o manželovi. Nebylo mi to moc příjemné. Poslouchat o chlapovi, s jehož ženou spím, jak je báječný, mi přišlo přinejmenším nevkusné. Jednou jsem se Míny zeptal, proč ho podvádí. Ona mi na to s pohoršením odsekla, že by ho přece nikdy nepodvedla. Tu pro mě zcela nepochopitelnou odpověď jsem pro jistotu nehodlal rozebírat. Přišli jsme k antiku a já vešel jako první. Mína za mnou seskákala tři malé schůdky a začala si prohlížet zboží v regálech. Drobný chlapík za pultem se na mě se zájmem zadíval. Najednou se doširoka usmál a ukazováček levé ruky zabodl do prostoru před sebou.

„Maják v bouři!“ vykřikl potěšeně.

„Ano, přesně tak si připadám,“ odpověděl jsem bez váhání.

„Ten obraz vám nějak zamotal hlavu. Nebo jste tu dnes kvůli něčemu jinému? Chcete si koupit například nějaký šperk?“ Naklonil se ke mně a kývl hlavou k Míně. „Třeba prstýnek?“

„Ne. To ne.“ Sotva jsem to dořekl, stála vedle mě Mína a hned spustila.

„A proč ne, miláčku? Už dlouho jsi mi nic nekoupil. A to jsem měla nedávno narozeniny.“ Mrkla na prodavače a přitulila se ke mně. Přistoupil jsem na její potrhlou hru a napůl vyčítavě jí připomněl, že má doma spoustu šperků, které nenosí, a není důvod řady nablýskaných sirotků ještě rozšiřovat. Zklamaně se na mě podívala a potom směrem k průsvitnému chlapíkovi pronesla: „A takhle je to vždycky. Na všechno má hned odpověď.“ Kéž bych měl. Odtáhla se k protější vitríně a já s prodavačem osaměl.

„Tak co pro vás můžu udělat?“ Kdyby mi svoji oblíbenou otázku nepoložil, byl bych asi dost nesvůj.

„Víte, jsem tady zase kvůli tomu muži, který vám ten obraz prodal. Moc by mi pomohlo, kdybych věděl, kdo to byl. Je to trochu zamotaná historka, ale nemusíte se bát, že bych té informace jakkoli zneužil. Jen se chci toho člověka na něco zeptat. To je všechno.“ Prodavač se poškrábal za uchem a tvář se mu nakrabatila. Skoro se z ní začal loupat nános lítosti, že mi nemůže pomoct.

„Ale já opravdu nemůžu poskytovat informace tohoto druhu. Ochrana mých věrných klientů je pro mě věc cti a profesionality.“

„A tu vizitku jste mu asi nedal, že?“

„Nebyl tady. Můžu vám slíbit, že pokud se tu ukáže, určitě se pokusím ho přesvědčit, aby se vám ozval.“

Nespokojený s vývojem rozhovoru jsem se chystal ke škemravému manévru, když se vedle mě objevila Mína a naklonila se přes pult tak vyzývavě, až jí z ramena sklouzlo ramínko šatů. Pomalu si ho rovnala s pohledem upřeným na mužíčka za pultem a tichým klidným hlasem, který by zhypnotizoval i nadrženou kobru, spustila.

„Já vím. Tyhle starý lidi si chtěj k důchodu přilepšit, že? Rozprodávají rodinný majetek, aby měli alespoň trochu pěkné stáří. To znám. U nás v domě máme taky takovou paní. Umřel jí manžel, děti neměli, takže to stejně nemá komu odkázat. To je vlastně s tím vdovcem můžeme dát dohromady ne?“ Zamrkala neuvěřitelnou rychlostí řasami a vyvaleným pohledem si vynutila odpověď.

„No, on vlastně nikdy nebyl ženatý. Alespoň se nikdy nezmínil, že by byl. Ale děti nemá určitě. Ani je asi nemá moc rád. Vždycky si stěžuje, že sousedovic děti lítají po pavlači a plaší mu andulku, co má v okně.“

„Andulku? No to je báječná náhoda. Ta paní Pavlásková má kanárka. Není to jasné znamení?“ Ještě se trochu předklonila a oslnila prodavače svým dokonalým chrupem. Pravidelná docházka na dentální hygienu se určitě vyplatila. Prodavač se zavrtěl na místě, pokýval hlavou jako kačer na námluvách a zamumlal si něco pod knírek. Už jen chybělo, aby Mínu štípl zobákem do krku a vyskočil jí na hřbet.

Nadšeně jsem sledoval její etudu a starý pán se čím dál víc oddával pocitu, že doopravdy laškuje. Mína si lehce namotala na ukazováček konečky měděných vlasů splývajících kolem obličeje a jakoby nic si s nimi hrála.

„Navíc je ta paní Pavlásková ještě štramanda. A bydlí nedaleko, jenom dvě stanice metrem.“

„Nemyslím si, že by chtěl ještě hledat nějaký vztah. Je to opravdu velice starý muž. Nejstarší starousedlík tady. Teda hned po paní Válové. Té už bude skoro sto. Ale o ni se stará dcera.“

„A on nemá ani sourozence?“

„Kdepak. Pan Lukáš je sám. Starý mládenec. V takovém věku chtějí mít lidé svůj klid.“

„Ale to jistě není váš případ, že ne?“ mrkla na něj a vyslala k němu jeden ze svých nejkrásnějších úsměvů. Prodavač se zapýřil. Dokonce mu lehce zrůžověly popelavé tváře, a podal tak světu důkaz, že i jemu v žilách koluje krev. Tohle její vystoupení by uspělo na castingu do kterékoli romantické telenovely. Rozněžnělý chlapík se zachichotal a poznamenal, že ne, že on se ještě tak stár opravdu necítí. Sundal si brýle a začal je pomalu čistit kapesníčkem. Mína se najednou narovnala, prohlásila, jaká je to škoda, že nemůžeme ty dva seznámit, a zamávala prodavači na rozloučenou. Pošeptala mi, že počká venku, a zmizela za dveřmi, které rozezpívaly zvoneček nad nimi. Stál jsem tam jak uhranutý a čekal na záchranný kruh. Hodil mi ho příručí.

„Dobrej,“ pozdravil ledabyle, položil před prodavače nějaké papíry a opět zmizel za závěsem, kdesi v útrobách obchodu. Zvonění zvonečku při odchodu Míny prodavače vytrhlo z jakéhosi omámení zpět do reality. Vzal do ruky papíry z pultu a zahloubal se do jejich obsahu. Rozloučil jsem se a to ho přinutilo na okamžik zvednout oči. Hleděl nechápavě na můj obličej, jako by zapomněl, že tu stojím. Potom se usmál, zamával a opět se sklonil nad krabici s papíry.

Před obchodem stála Mína a opřená o zábradlí a s cigaretou v ruce se pobaveně usmívala. Musel jsem jí vyseknout poklonu, až mi z toho zapraskalo v kříži.

„Můžu tě za tak úžasný výkon pozvat na kafe?“

„Myslíš za ten výkon ráno u tebe?“

„No to taky.“ Zasmáli jsme se. Podívala se na hodinky a pokrčila ramena.

„Ale rychlý. Budu muset do školky.“

Kavárna Klídeček byla otevřená. Mína si objednala preso s mlékem. Krásná černovláska na mě zkusila svého pamatováka.

„Latté?“ Spokojeně jsem přikývl. Pamatovala si mě. Mína do mě hučela, že teď musím obejít celou čtvrť a pátrat po tom starouškovi. Moc starousedlíků tady už nebude. Centrum je samý hotel, kancl a cizinec. Stoletých Lukášů tady přece nemůže žít tak moc.

Přikyvoval jsem a po očku sledoval servírku. Párkrát se naše pohledy střetly. Neuhnula. Usmála se. Skvělý den. Mína do sebe kopla preso jako starý námořník panáka rumu, vlepila mi pusu na tvář a zašeptala mi do ucha, že jestli jí nezavolám, jak se pátrání vyvíjí, utrhne mi koule. Zmizela a zůstalo po ní jen ticho provoněné parfémem s cedrovou vůní. Skvělá holka. Ale byl jsem opravdu moc rád, že spolu jenom spíme. Bylo nade vše jasné, že kdybychom byli partneři, rozcupovala by mě na atomy. Za černovláskou mezi tím přišel nějaký kluk, kterému se věnovala. Smůla. Vnucovat se jí zkusím až někdy příště.

Vydal jsem se na procházku po nábřeží. Řeka vyzařuje zvláštní klid. Pomalu plyne jedním směrem a nikam nepospíchá. Voda se kolem břehu nevšímavě vleče, a to je důvod, proč u ní rád sedávám. Ta plynulost mi spolehlivě dokáže přepnout obě hemisféry do módu „off“. Ale tentokrát to nezabíralo. Pořád se mi v hlavě roztáčel kolotoč myšlenek a nebylo možné ho vypnout. Musel jsem se smířit s tím, že dokud se nevyřeší celý ten blázinec, budu mít v hlavě permanentní virvál. Holky v krátkých šatech provokovaly línou pomalou chůzí, labutě zvědavě natahovaly krky, horký vzduch vysušoval nedávno svlažené hrdlo a telefon v kapse vrněl nedočkavostí. Neznámé číslo. Vzal jsem to.

„Naše cesty se opět protínají, že, Davide?“ ozval se zastřený hlas ve sluchátku. Wolf.

„Jak to myslíte?“ Zkusil jsem zahrát nechápavého, ale vtom se v pozadí ozval známý zvuk zvonku nade dveřmi.

„Jste v tom antiku, že?“

„Přesně. A tys tu byl před chvílí. Takže nejsi ještě moc daleko odsud, ne?“

„Ne, to nejsem,“ připustil jsem neochotně.

„Počkáme tu na tebe.“ Zavěsil, aniž počkal na mou odpověď.

Wolf s Mentolkou postávali před obchodem a čekali, až se k nim došourám. Wolf se na mě díval přísně a jako učitel, který kárá žáka, kroutil hlavou a krčil čelo. Tenhle výraz šarpeje k němu neseděl.

„Davide, Davide.“ Připomněl mi hned dvakrát, jak se jmenuju, a ukázal rukou, abych se k němu připojil. Pomalu jsme šli úzkou uličkou, kterou protínaly další. Mentolka to jistil pár kroků za námi.

„Proč tak toužíš vypátrat muže, který ten obraz prodal? Co si od toho slibuješ?“ snažil se skoro přátelsky navázat hovor. Volil slova, která bych čekal od nějakého uvědomělého psychologa, ale ne zrovna od něj, chlapíka s drsným pohledem a výrazným hlasem.

„Chci se o tom obrazu něco dozvědět. Chci znát důvod, proč někomu stál za to, aby se ke mně vloupal a vzal ho. Snažím se to celé nějak pochopit.“ Došli jsme na menší náměstíčko, kde se Wolf zastavil. Chvíli mlčel a potom se ke mně důvěrně naklonil.

„Já ti rozumím, ale ty se pleteš do cesty oficiálnímu vyšetřování. To je věc, kterou ti prostě nedovolím. My jsme tady od toho, aby se to celé rozmotalo a objasnilo. Ne ty.“

„Ale já jenom chtěl…“

„My jsme ti, kdo budou chodit vyslýchat svědky. Ne ty. Rozumíš tomu?“ Ještě chvíli mě nepustil ke slovu naučenou postupkou výrazů a já provrtával pohledem dlažební kostky.

Stáli jsme před hospodou, která se snažila navodit hostům středověkou atmosféru. Otevřenými dveřmi nás sledoval jakýsi konšel s měšcem u pasu a vycpaným břichem. Možná bylo pravé. O půl hlavy větší Wolf se nade mnou skláněl a cosi mi důrazně vysvětloval. Japonci si fotili konšela, který se mezi dveřmi hostince pohupoval na patách ve fešáckých škorních, a rozjaření Italové v zelených parukách se snažili vydrápat na zamřížovanou studnu. Nikdo z nás neunikl podivnosti tohoto okamžiku. Tak proč jsem se sakra jenom já cítil jak v horečnatým snu?

Už podruhé mě Wolf donutil ke slibu, že se jim nebudu motat do cesty, a on mi za to na oplátku slíbil, že mě bude informovat o všem, co má se mnou nějakou souvislost. Potom kývl na Mentolku a pozval nás oba na pivo do hospody, kam chodí jen pomýlení turisté.

Nebyl jsem zrovna ve své kůži. Sedánek s policajty u piva nepřipomínal chvilku poezie. Navíc ten středověký odér kolem. Ale odvaha odmítnout zůstala za rohem. Začal mluvit ještě dřív, než před nás sličná šenkýřka položila buclaté sklenice s pivem. Míra byla opravdu turistická. Ostřílený hospodský by výši hladinky piva určitě obhájil slovy: „To dojde!“

Wolf se důvěrně naklonil blíž ke středu stolu a mě s Mentolkou ten pohyb donutil udělat to samé. Seděli jsme jako členové tajného řádu, který se domlouvá na svržení světovlády.

„Tak ten mrtvý se jmenoval Natan Lébl. Bylo mu třiačtyřicet. Vlastně ještě ne. Až za měsíc.“ Upil ze sklenice a zahleděl se do popelníku, z kterého se po zákazu kouření v hospodách stal malý květináček. Zhnuseně si odfrkl a zakroutil nechápavě hlavou. Líp bych to neřekl.

„Cizinec?“ snažil jsem se z něj dostat další informace.

„Jo a ne. Matka emigrovala v jednasedmdesátém do Bavor. Vzala si taky emigranta. On se narodil jako bavorský hoch v Mnichovském 3. obvodě Maxvorstadt. Do Prahy začal častěji jezdit hned po revoluci. Do té doby se se svojí pražskou babičkou vídal jen příležitostně. Možná v sobě zaslechl volání předků a propadl touze objevit, kým vlastně je. Sentimentální brouzdání starými uličkami mu štěstí nepřineslo. Kdo ví, proč skončil na nerezovém stole u doktora, který ho už v žádném případě nevyléčí. Babička zemřela v roce 2012. Odkázala mu byt ve staré části města. Do minulého roku ho pronajímali, ale nedávno se sem přestěhoval.

Natan se sice narodil jako německý občan, ale výborně mluvil česky. Dostal tady práci jako inženýr v jedné rakouské stavební firmě. Hodil se jim i kvůli znalosti češtiny. Vystudoval v Berlíně s vyznamenáním. Sousedi ho znali jako slušného chlapíka, který vždycky pozdraví první. Žil sám. Nikdo nechápe, kdo by ho mohl zabít a proč. Chceme vyslechnout i jeho matku. Přijede pro syna z Mnichova. Chce ho pochovat v Německu vedle jeho otce.“ Odmlčel se. Mlčeli jsme všichni. Smutná chvíle, kdy si uvědomíte konečnost všeho. Vesmír se na milisekundu zastavil.

„Co já s ním měl společnýho? Vůbec si nevzpomínám, že bych se s ním kdy potkal,“ proťal můj hlas dusivé ticho. Wolf na mě zamyšleně hleděl. Tenhle jeho zkoumavý pohled mě znervózňoval. Podezříval jsem ho, že má ve svém repertoáru odezírání myšlenek nebo nějaký podobný kouzelnický trik.

„Ty jsi realitní makléř, že?“

„To jo. Ale jeho fakt neznám. Už to jméno. Určitě bych si ho pamatoval.“ Došlo mi, kam míří. Pro změnu jsem šťouchl do hnízda bzučících otázek já.

„Natan Lébl. To je židovský jméno, ne?“ Přikývl a čekal, co ze mě vypadne za moudro.

„Nic. Jen mě napadlo…“ Podíval jsem se zvědavě na Wolfa, ale ten zamítavě zavrtěl hlavou.

„V dnešní době a u nás? To se mi nezdá. I když… vyloučit se to samozřejmě nedá. Divil by ses, jak málo lidem stačí k tomu, aby druhého připravili o život. Jenom nám pořád uniká souvislost s tebou.“

„Tak to je nás víc.“ Ještě chvíli jsme společně rozvíjeli různé nesmyslné teorie, proč Natan Lébl volal na mé číslo, ale nikam to nevedlo. Antikvář ho nepoznal, moje sousedka podle fotky ano. Byl to on, kdo mě sháněl doma. Nebyl to on, kdo se ptal po kupci obrazu. Museli jsme připustit i možnost, že to byl zkrátka nějaký divný omyl. I když v souvislosti s mým přepadením se to policajtům jevilo všechno jako příliš velká náhoda.

Odpoledne se mezitím překulilo k večeru. Vzduch už nebyl tak nesnesitelně horký, a dokonce se začal trochu hýbat. Lehký vánek pročistil ulice od celodenní malátnosti. Oba policisté se vydali opačným směrem než já, ale ještě před tím mi znovu připomněli naši společnou dohodu. Žádné soukromé pátrání po zmizelém obrazu. Žádné čmuchání kolem smrti Natana Lébla. Podání ruky zpečetilo upřímnost slibu a já s klidným srdcem vyrazil obcházet domy v centru a číst jména na zvoncích.

Nedával jsem tomu sice moc šancí, ale někde pátrání po staříkovi začít muselo. Coural jsem pomalu městem a rozhlížel se na všechny strany. Vysoká koncentrace domů, které si zachovaly historický vzhled, přitahovala pohledy turistů. Obdiv k našim předkům se zrcadlil v čočkách fotoaparátů a úcta k naší zemi byla stvrzena zakoupením hrnečku se zamračeným Kafkou nebo rozesmátým Jágrem. Rozvlněná hladina upoceného davu mě unášela jedním směrem a já si zkoušel představit, kde asi bydlí ten tajemný stařík. Kdykoliv se přede mnou objevil muž s vrásčitou tváří, zbystřil jsem. Mohl by to být on? Má šedivé vlasy? Nebo je plešatý? Nosí brýle? Chodí o holi? A kolik mu vlastně může být let?

Moje pozornost se soustředila na ulice kolem antiku. Chodil jsem od domu k domu a snažil se luštit jména na zvoncích. Rádius pátrání se postupně zvětšoval, ale výsledek žádný. Hodně domů bylo na první pohled mimo hru. Bylo to přesně tak, jak říkala Mína. Hotely, kanceláře, obchody. Antikvář mluvil o pavlači. Pavlače bývají ovšem ve vnitrobloku a většina domů má zamčená vrata a nedá se tam dostat. Nebylo se čemu divit. Představa, že mi turisté s kamerami lezou až na dvůr a fotí si na šňůře moje spodky s nápisem Big Boss, by mě taky netěšila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černé slzy paní Moschelesové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.