U kanónu stál

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaromír Štětina

U kanónu stál – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kniha o pradávné nejednotě českého národa

Kniha U kanónu stál obsahuje sedm povídek. Příběhy patří do dlouhé řady autorových válečných vzpomínek, se kterými se čtenář mohl setkat v časopisech, na sociálních sítích nebo v knihách. Především jmenujme povídkové sbírky Sedmero královen, Vykradači hrobů, Gravitace či Století zázraků, cestopisné vyprávění S Matyldou v Afghánistánu, reportážní knihu Rošangol (spolu s Petrou Procházkovou) nebo román Pergameny.

U kanónu stál se od předchozích knih liší. Příběhy jednotlivých povídek se neodehrávají kdesi, ve „válečných tramtáriích“, ale doma, na dnešním území Česka. Jako by chtěl autor poukázat na to, jak snadné je rozpoutat válku v zemi, kde k ní už dlouho nedošlo. V Česku už žijeme sedm desetiletí v míru. Tak proč nás tedy ten Štětina pořád straší válkou, říká si možná čtenář. Žijeme v hlubokém míru, v míru se topíme…

Dějištěm titulní povídky U kanónu stál je bitva u Hradce Králové. V nejkrvavější bitvě na našem území pruská armáda porazila rakouskou armádu pod velením Ludwiga von Benedeka. Jádrem povídky je rozhovor mezi vrchním velitelem Benedekem a slavným rakouským kanonýrem Jabůrkem. Bitva u Hradce Králové odstartovala evropský nacionalismus.

Děj povídky Muzeum umístil autor do Národního muzea, jehož fasádu rozstříleli sovětští vojáci. Autor byl, shodou okolností, v budově Národního muzea právě 21. srpna 1968, kdy si sovětská armáda udělala z budovy svůj cíl.

Povídku Schlacht am Weissen Berg autor psal s chutí. Stejně jako v povídce Žižkův brácha se musel vyrovnat s jiráskovsko-nejedlovským narativem, a proto se povídka nejmenuje Bitva na Bílé hoře (v listopadu 1620), ale německy – Schlacht am Weissen Berg.

Hrdiny povídky Stěp da stěp krugom jsou vojáci Ruské osvobozenecké armády (ROA). Byli to vlasovci, kteří zachránili v době Pražského povstání Prahu před nacistickým bombardováním.

Povídka Žižkův brácha pojednává o bitvě u Sudoměře v roce 1420.

Bitva u Slavkova byla nejslavnější Napoleonovou bitvou. Bonaparte tehdy porazil ruského cara i rakouského císaře, právě tato bitva navozuje téma povídky Bitva u Slavkova aneb Šest dcer generála Kutuzova.

V povídce Vyvraždění Slavníkovců se autor vrací do roku 995, do temného středověku, kdy se český biskup Vojtěch vydává za pruskými pohany. Byli to pravděpodobně Přemyslovci, kdo Slavníkovce tehdy vyvraždil…

Jaromír Štětina

Člověk je dějinami vláčen, často i proti své vůli

Rozhovor s autorem knihy Jaromírem Štětinou vedla Pavlina Hájková

Často říkáte, že u nás v Čechách žijeme už skoro sedmdesát let v míru, že se nám ještě nikdy nestalo, abychom tak dlouhou dobu žili mimo válečný konflikt. Co o tom soudíte? Proč se tak stalo?

Od dob praotce Čecha u nás neexistovalo tak dlouhé období míru. Jako by si Evropané konečně uvědomovali, kolik války napáchaly v Evropě škod a neštěstí. Sedmdesát let žijeme bez válek, protože se Evropané dokázali domluvit. Iniciátorem domluvy byla Evropská unie, u jejíhož vzniku stál Schumann a jeho Společenství uhlí a oceli. Neschopnost žít v míru dokazují i tyto povídky, zmiňující se o některých konfliktech, které u nás nastaly za posledních asi 1 000 let. Výjimkou je povídka o vlasovcích. Ti bojovali na sklonku ww2, kdy už bylo jasné, že se Evropa nedokáže ze staletého krveprolití vymanit bez vzájemné domluvy.

Zmiňujete tíhu samoty…

Samota může mít mnoho druhů. Může mít i podobu bázně. I hrdinové našich povídek se bojí. Bojí se i Jan Amos Komenský, když utíká do Lešna, bojí se hlavní hrdina povídky Štěpán z Koloděj, jehož tátu popravili na Staroměstském náměstí, bojí se profesor Karel Veliký, který si odskočil z povídky Muzeum do epizodní postavy v povídce Schlacht am Weissen Berg. Strach je předzvěstí zbabělosti.

Zažil jste někdy strach?

Ano. Taky jsem se o něm párkrát veřejně zmínil. Nejhorší nebyl strach ze zabití nebo z bolesti. Na vidinu zranění či smrti si zvyknete. Mnohem horší je strach z osamělosti, strach, který vás přepadne, když cítíte, že vidíte svět jinak než vaši vrstevníci. Nebo když pochopíte, že si vládnoucí moc myslí něco jiného. Občas jsem se vrátil z Čečenska do Moskvy. Byl jsem plný kacířských myšlenek a netajil jsem se tím. Psal jsem, co jsem viděl.

V těch dobách jsem ovšem po Tverské třídě chodil po chodníku na straně vozovky, netroufal jsem si jít v blízkosti temných vjezdů. Bál jsem se. Bohužel si myslím, že tento druh strachu prostupuje naše české dějiny. Je to strach veřejně říci, co si myslím. I dnes se bojíme…

Kdysi jsem do týdeníku Rozhlas napsal článeček Jak jsem byl třikrát zbabělý:

Tuhle jsem narazil na staré přísloví: Někdy je lepší být minutu zbabělý než po věčnost mrtvý. I šel jsem do sebe, abych si ověřil, nakolik má stará židovská moudrost pravdu.

V srpnu 1968 jsem celý týden chodil po Praze, vzteklý, ponížený barbarstvím ruské armády, rozezlený zradou těch, kteří ji pozvali, a čekající na povel k odporu. Chodil jsem od tanku k tanku a mluvil s roztřesenými vojáčky, nemytými, unavenými, nevědoucími, kde jsou. V lepším případě byli přesvědčeni o tom, že brání Československo před právě nastavším útokem bundeswehru. Trikoloru, kterou kdosi na Václaváku rozdával, jsem si dal na klopu. U Jiráskova mostu mne zastavil ruský oficír, píchnul mi samopal do břicha a řekl: „Sundej to.“ Trikoloru jsem sundal a strčil do kapsy. Toť má zbabělost číslo jedna.

Druhou pak jsem zaznamenal v květnu 1977. V té době estébáci rozprášili, po takřka pěti letech úspěšné konspirace, pražskou překladatelskou skupinu, která se od roku 1972 zabývala zpracováním a distribucí tiskovin ze zahraničí i směrem ven. Byl jsem kolečkem toho poněkud těžkopádného, avšak fungujícího soustrojí v holešovickém Geologickém průzkumu. Měl jsem na starosti s několika kolegy rozmnožování. Byla to těžká práce. Xeroxy, počítače ani e-mail neexistovaly, každý papír evidovalo zvláštní oddělení podniku. V těch dnech jsme se věnovali překladům a rozmnožování Charty do Francie, do Španělska a do Portugalska. Agent StB nás prásknul a čtyři lidi ze skupiny byli zatčeni. Pro mne si přijeli autem do práce, odvezli do kachlíkárny v Bartolomějské a několik hodin tvrdě vyslýchali. Když mne načechrali, předložili mi k podpisu vázací akt spolupráce. Odmítl jsem podepsat. Fajn. Dodnes mne to těší. Ale mám před očima způsob, jak jsem to udělal. Neřekl jsem jim: „Pánové, fízl nebudu, jděte s tím k čertu.“ Řekl jsem: „Soudruzi, nemohu s vámi spolupracovat, protože se na takovou práci necítím dost profesně zdatný. Ne, děkuji.“ Tak jsem jim to řekl.

„Každodenní nenávist mezi křesťany a muslimy je u nás bohužel pěstována jako způsob předvolebního boje. A nikdo nemůže vyloučit, že se může konfesní nepřízeň proměnit v krvavou lázeň Bartolomějské noci.“

V prosinci 1999 jsem s velkou skupinou čečenských partyzánů jako novinář v noci ustupoval z obklíčeného Grozného. Byli jsme unavení k smrti. Na široké louce jsme se dostali do minometné palby federální armády. Kličkovali jsme jako zajíci, dělali klencáky, hlína z výbuchů nám padala na záda. Záchrana byla v lese. Od něj nás dělil příkrý hliněný svah. Drápali jsme se nahoru k záchrannému houští jak mouchy. Vedle mne jeden starý Čečenec rychle ztrácel sílu. Chtěl jsem ho popotáhnout, ale neudělal jsem to. Bál jsem se, že ztratím poslední zbytky své vlastní energie, která mne měla dostat z dostřelu. Přežili jsme to oba. Já s pocitem viny, o kterém on ani neví.

Hranice mezi statečností a bojácností je tenounká. Ten agent, co mne tehdy prásknul, je dodnes můj kamarád. Pod tlakem s nimi smlouvu podepsal, ale našel odvahu se mi po letech omluvit. Je jeho statečnost menší než jeho zbabělost? Staří Židé na takovou otázku odpověď nehledali. Nechali ji na každém z nás.

Zajímavé je členění textů jednotlivých povídek do krátkých subkapitolek… Proč takové uspořádání?

Nenazval bych to subkapitolkami. Použil bych výraz „výkřiky“. Nebo slovo statusy. Dnešní čtenář je zvyklý na krátké texty ze sociálních sítí. Nemělo by ho to překvapit.

V povídce Schlacht am Weissen Berg používá jeden z hrdinů výrazy jako „zdrhnout“ či „vzít roha“. To určitě nejsou barokní výrazy... Právě tak oslovuje Jaroslav z Trocnova svého bratra Žižku „brácho“, i když slovník 15. století takové slovo neznal (povídka Žižkův brácha). Nemluvě o slovníku hrdinů povídky Vyvraždění Slavníkovců, která se odehrává před více než tisíci lety…

To určitě nejsou slova odpovídající oněm dobám, ale používám je úmyslně a provokativně. Hrdinové těchto příběhů promlouvají k dnešnímu čtenáři. Chtěl jsem, aby se tehdejší svědek konfliktu co nejvíce podobal současníkům a řekl jim, že se válka nevyhýbá nikomu, že jí nejsme ušetřeni ani v moderních dobách. Takové neologismy nacházíme i v jiných povídkách. Například hlavní hrdina povídky Muzeum (objevuje se epizodně i v povídce Schlacht am Weissen Berg) používá „moderní“ slovo „emigrace“. Tenkrát, v době po Bílé hoře, takové slovo neexistovalo. Lidi prostě utíkali, protože nemohli unést tíhu samoty, kterou jim přinášel habsburský režim.

Hrdinové povídek mluví jako lidi současní. A nejen mluví, oni taky přemýšlejí jako současníci. I když je dělí staletí, jsou pořád jeden živočišný druh.

Některé vaše postavy se dokážou pohybovat časem. Některé dokonce proti proudu času. Tak profesor Karel Veliký z povídky Muzeum se mihne v příběhu Schlacht am Weissen Berg, který se odehrává zhruba o 350 let dříve. Proč své hrdiny necháte, aby se trmáceli dějinami? Nevzniká tím nesrozumitelný literární guláš?

Dělám to úmyslně. Abych zdůraznil, že nás v Evropě, v Čechách, v proudu dějin spojují dlouhodobě stejné zásady, stejné zvyky, stejné zlozvyky… Schopnost být statečný nebo být zbabělý se projevovala v době Komenského i v době Bílé hory. Existovala i za komunismu, existuje i dnes.

V povídce Schlacht am Weissen Berg zmiňujete, jak Jan Amos Komenský přišel během bojů Poláků se Švédy o celou svoji knihovnu a rukopis Slovníku českého jazyka, na němž pracoval 40 let. Zmiňujete se v povídce i o tom, že se Komenský pokusil rukopis zachránit. Vykopal uprostřed obývacího pokoje jámu, do níž zabalené rukopisy uložil. Rukopis zaházel hlínou, aby jej požár domu nezničil…

Kdysi jsem napsal povídku o čečenském lékaři, který si vyhloubil uprostřed podlahy svého domu v Grozném jámu, kam skákal vždycky, když ruská letadla začala bombardovat. Viděl jsem tu jámu na vlastní oči. Považoval jsem za výraz zoufalství, kvůli bombám ničit parkety ve svém obýváku.

V povídkách Schlacht am Weissen Berg a Žižkův brácha se čtenář dozví o náboženské nesnášenlivosti oněch dob. Setkáváte se s ní i dnes?

S náboženskou nesnášenlivostí se setkávám dnes a denně. V Česku stále častěji. Jestliže byla v minulosti nesnášenlivost ve věcech víry nesnášenlivostí sensu stricto, je dnešní nepřízeň nesnášenlivostí sensu latioro. Kdysi byly deklarovanou příčinou válek spory mezi evangelíky a katolíky, dnes už jsou to spory mezi konfesemi obecně, jak se o tom zmiňuje profesor Halík.

„… při oné exekuci (21. 6. 1621) byl popraven i Nathanael Vodňanský, předek mého přítele Jana Vodňanského… Neslyšel jsem ale nic o tom, že by se kvůli tehdejšímu politickému protivenství dnešní Jan Vodňanský a Tomáš Czernin (potomek Heřmana Czernina, který seděl na tribuně a přihlížel popravě 27 českých pánů) svářili.“

Setkáte se s nenávistí mezi buddhisty a konfuciány nebo mezi animisty a křesťany. Největší a každodenní nenávist (sensu latioro) je však mezi křesťany a muslimy. Bohužel je u nás pěstována jako způsob předvolebního boje (například předsedou SPD Tomiem Okamurou). Nikdo u nás nemůže vyloučit, že se může konfesní nepřízeň proměnit v krvavou lázeň Bartolomějské noci.

Bitva na Bílé hoře (Schlacht am Weissen Berg), 8. 11. 1620

O popravě na Staroměstském náměstí se na webu zmiňuje i český šlechtic Tomáš Czernin. Píše: „Můj předek Heřman stál proti Kryštofu Harantovi v době Stavovského povstání. Kryštof zemřel rukou kata, Heřman na exekuci hleděl z tribuny. Přesto si byli blízcí.

Vím, že zde stojím jako potomek muže, který stál s Kryštofem Harantem na opačných pólech tehdejší politické scény. Jako potomek Heřmana Czernina, který seděl na tribuně a přihlížel popravě 27 českých pánů, mezi nimi i Kryštofa Haranta z Polžic a Bezdružic.

Jsem přesvědčen, že navzdory zažité představě nesmiřitelných protivníků, si tito dva lidé byli neobyčejně blízcí. Byli spřízněni rodem. První žena Kryštofa Haranta, s níž měl dvě děti, byla Heřmanova sestra Eva Czerninová, a Heřman byl tedy jeho švagrem.

O mnoho později se Heřman oženil s druhou Harantovou ženou, jeho vdovou Annou Salomenou a – sám bezdětný – se postaral o ni a tři Kryštofovy děti. Byli spřízněni svým zájmem o cizí země a službou císaři. Byli ve své době významnými postavami českého společenského života. Dva muži, kteří vykonali ve své době úžasnou cestu po Středomoří a podali o ní neméně úžasnou zprávu.

Nemohu se ubránit dojmu, že to byla spíše tragická souhra okolností, která rozbila rodinu a přátelství.

Odpusťte mi asi trochu nepřípadnou paralelu k dnešním dnům, kdy poslední volba prezidenta republiky rozhádala rodiny. I postoj k očkování působí rozkol i mezi přáteli.

Oč více mohla rozeštvat dva muže, kteří si byli blízcí, dramatická doba blížící se třicetileté války.

Mějme v tom duchu na paměti, že rodina a přátelství je víc než moc a politika. A zatímco z rodiny a přátelství rostou plody radosti, moc a politika může přinést zmar a zkázu.

Pan Czernin vidí dnešek prizmatem historických událostí. Postupuje stejně jako vy v celé této knize. Proč to děláte?

Protože máme zájem na tom, jak funguje dnešní česká společnost. Taky ve svých úvahách přemýšlíme o tom, jak dnešní nemocnou a znesvářenou společnost uzdravit. Mimochodem při oné exekuci byl popraven i Nathanael Vodňanský, předek Jana Vodňanského, mého přítele. Neslyšel jsem nic o tom, že by se kvůli tehdejšímu politickému protivenství dnešní Jan Vodňanský a Tomáš Czernin svářili. A mohli by to na sebe své prapředky vytahovat.

Ve „vlasovecké“ povídce Stěp da stěp krugom píšete o Ruské osvobozenecké armádě (o ROA, o vlasovcích) a přisuzujete jim podíl na osvobození a záchraně Prahy v době Pražského povstání v květnu 1945. Není to poprvé, co se rozepisujete o Ruské osvobozenecké armádě. Nedávno vyšla v nakladatelství Zeď vaše kniha Sedmero královen, kde se vlasovci podrobně zabýváte. Odkud se bere vaše fascinace Ruskou osvobozeneckou armádou? V této povídce píšete o majorovi Kostěnkovi, který přijel do Prahy o dva dny dříve než tanky Vlasova. Major Kostěnko byl fiktivní postava?

Nezapomeňte, že jsem v Rusku žil a pracoval jako novinář deset let. Znám Rusko jako své boty. Už dávno jsem pochopil, že dnešní Rusko (myslím tím Kreml) vyznává doktrínu generála Gerasimova. Ten, v době, kdy byl náčelníkem ruského generálního štábu, vymyslel, že dobře zvolené slovo může být účinnější než rakety či tankové armády. Lež se stala kremelskou doktrínou. Je nebezpečná, rozbíjí jednotu našich obranných struktur. Bolševici a postbolševici používají lež i při objasňování role ROA. Major Kostěnko byl reálná postava, doložená historiky. Skutečně přijel na Smíchov ve svém tanku s nápisem: „Smrt Hitlerovi! Smrt Stalinovi!“

Právě tak byl skutečnou postavou velitel Pražského květnového povstání generál Kutlvašr. Komunisti ho po válce posadili na mnoho let do těžkého žaláře ve snaze úplně jeho jméno vygumovat z historie.

V povídce Schlacht am Weissen Berg se zmiňujete o Albrechtovi z Valdštejna. Jestli se nemýlím pocházíte z jeho velkovévodského panství…

Ano, prožil jsem dětství na Frýdlantsku. Když jsem při psaní narazil na Valdštejnovo jméno, proletěly mi hlavou útržky vzpomínek:

Byl jsem venkovský kluk. Učil jsem se od kamarádů. Pásl jsem s nimi krávy. Byla nám zima. Naučili mne strčit bosé nohy do čerstvého kravince.

„Letos se přemnožili chrousti“, řekl soudruh ředitel školy Koutský. „Musíme je ničit, aby nám nezpůsobili velké národohospodářské škody.“

My děti jsme věděly, jak jsou chrousti zhoubní. Skoro jako mandelinka bramborová.

Chrousty ničil na dvoře školy v Úpici školník pan Roubal. Poléval je vařící vodou z kotle. Děsně to smrdělo. Chrousty jsme používali v soutěži: kdo chrousta udrží déle v ústech. Chroust v puse škrábal. Nejstatečnější kluci vydrželi i celou minutu. Poulili oči, šklebili se, ale vydrželi. Nejlepší byli Honza, Franta a Lukáš. S mandelinkou bramborovou taková sranda nebyla. Mandelinka je určitě krásnější než chroust. Je žlutočerně pruhovaná, ale je příliš malá pro tento druh sportu.

Ve Višňové (dříve Weigsdorf) ve firmě JUTA pracovaly v přádelně jeptišky. Byly to voršilky. Byla s nimi legrace. Přestěhovali je sem z Liberce. Že prý z nějakého kláštera. Bydlely v závodní ubytovně. Proti prachu přádelny si čepce potahovaly igelitem. Jedna z nich se jmenovala Anna. Honza s Frantou na ní pokřikovali:

Zemřela jeptiška v kokrheli,

mniši jí plácali po prdeli.

Anna se nezlobila, smála se. Byla to veselá kopa. Jednou se dokonce zúčastnila chroustí soutěže. Vyhrála s časem dvě minuty. „Jste vítěz, sestro Anno,“ řekl uznale Franta.

Ředitelem višňovského závodu JUTA byl soudruh Š. Věděl, že vzdělání národa je důležité – vyčlenil z přádelny čtyři jeptišky a poslal je kolegovi Koutskému na výpomoc. Velitelem úderky jmenoval sestru Annu.

Ředitel Koutský ihned zařadil čtveřici řádových sester do týmu školníka Roubala.

Jeptišky pod vedením sestry Anny se snažily. Vařily kotle vody, polévaly chrousty, vyvážely mrtvý hmyz na skládku za školou. „Nad námi žádní chrousti nemohou zvítězit,“ řekla údernice Anna. Lila na brouky další a další hektolitry vřící vody. „Soudružko Anno, máte velké zásluhy o vzdělání žactva,“ řekl jednou ředitel Koutský. „A vaše kolegyně taky. Přednesu okresnímu výboru návrh na vaše vyznamenání.“

Chroustů přibývalo. Sežrali, co mohli. Zdálo se, že školník Roubal ani okresní výbor nemají naději. „Ty holky jsou k nezaplacení,“ řekl školník Roubal. „Jinak nás ty zasraný brouci už dávno zblajzli.“

Chrousti vlezli všude. Dokázali prokousat sítě v oknech, vlézt v tisícihlavých zástupech do školní kuchyně, vyhnali žáky ze tříd. Vrhli se na tým školníka Roubala. „Nechte toho,“ křičel školník Roubal. „To lechtá.“

Smály se kolegyně sestry Anny, smála se sestra Anna: „To lechtá.“ Chrousti ševelili všude. Pokrývali lůžka, podlahu, stěny školy. Šustili nožičkami. Ty mrchy vlezly všude. Do rukávů, do nohavic, do uší, do očí lidí i zvířat, do všech tělesných dutin. Šimralo to.

Ředitel závodu JUTA soudruh Š. přijel zkontrolovat jednotku školníka Roubala. Chrousti ho pokryli od hlavy až k patě.

Příval chroustů nešel zastavit. Rodily se tisíce a tisíce nových brouků. Chrousti obsadili Višňovou. Všichni se škrábali. Miliony chroustích nožiček lechtaly obyvatele. Celá vesnice se drbala a smála. Proud chroustů se valil údolím Smědé až k Frýdlantu.

„Prcháme,“ vydal povel soudruh Š.

Jednou přijeli frýdlantští estébáci či esenbáci do Pertoltic, kde bydleli babička s dědou a dědu zatkli. Moc si dovolil: vyučoval na vsi angličtinu. Měl dobrou basu – dělal zahradníka v policajtovně na náměstí ve Frýdlantu. Ve dne se staral o kytky a chodil k Bílému beránkovi na pivo, v noci ho zamykali v cele. Děda byl podezřelá osoba. V době, kdy všichni utíkali před Hitlerem do Ameriky, on se z Ameriky vrátil do Československa. Žil v Americe asi dvacet let. V Chicagu mu patřila slavná hospoda Praha. Narodila se tam moje maminka. V době prohibice děda kšeftoval s kořalkou a s cigaretama jako správný hospodský. Jela po něm FBI. Musel z Ameriky zdrhnout i s celou rodinou.

„I mučení mělo svá pravidla. Výpovědi vyslýchaných byly zapisovány písaři. Tak vzniklo v češtině slovo psanci – ti, jejichž výpověď byla zapisována… Kdysi jsme v Čečně s Petrou Procházkovou objevili masové hroby psanců umučených a pohřbených ruskou armádou.“ (Natalia Medvedeva / CC BY-SA 3.0)

Po válce si děda s babičkou koupili za pár šupů v Pertolticích baráček po Němcích. Spali jsme v jejich postelích. Babička vařila v německých hrncích. Po válce se to považovalo za normální. Normální v Pertolticích bylo i to, že jednou přijela československá armáda a bourala opuštěné německé domy. V kamnech babička topila borovými šiškami. Jezdili jsme na šišky až daleko na polskou hranici do lesa, kterému babička říkala „Patronový les“. Byly tu šišky, ale i spousta prázdných nábojnic. Při tažení na Prahu z Berlína se v lese zakopali Koněvovi vojáci. Pro mne to byly stopy války, uprostřed níž jsem se narodil. Jako by ona válka kraj na Frýdlantsku proklela, poznamenala, pokroutila. Němci byli vyhnáni, do jejich domů se nastěhovali Češi (včetně těch z Volyně). Noví obyvatelé se tu nikdy necítili doma. Válka Frýdlantsko zničila, i když se tu nikdy nestřílelo. Dodnes je tu válka cítit.

Ve „vlasovecké“ povídce (Stěp da stěp krugom) se zmiňujete o Šarlatové královně, která je průvodkyní vaší poslední knížky Sedmero královen, o její účasti při popravě vlasovců na Olšanech. Není to důsledkem ztráty spisovatelovy invence, přejímat do jedné knihy část knihy předešlé?

Není. Poprava se konala v místech, kde dodnes stojí pravoslavný chrám Zesnutí přesvaté Bohorodice. Byl jsem tam mnohokrát. Je to velmi silné místo. I popis účasti Šarlatové královny při popravě 187 vlasovců patří k silným pasážím. Znovuuvedení oněch několika řádek rozhovoru o „kolivě“ s vojákem z Vjazmy si historická událost přímo vyžaduje. Zejména když 187 lidí zabila sovětská armáda a české rudé gardy. Málokdo o tom ví.

Často se zmiňujete o kremelské imperiálnosti. Vidíte ji ve střední Evropě, na Kavkaze nebo v Pobaltí….

Měl jsem v Evropském parlamentu přítele. Byl to europoslanec za Estonsko. Jmenoval se Tune Kelam. Jako disident usiloval o samostatnost Estonska. Před posledními volbami do EP v roce 2019 jsem se ho zeptal: „Tune, budeš znovu kandidovat do EP?“

Tune odpověděl: „Nebudu.“

Zeptal jsem se: „Proč? Vždyť jsi tu potřeba.“

„Musím být doma. Až nás napadnou, musíme být doma, abychom bránili svoji vlast.“

V titulní povídce U kanónu stál… se zmiňujete o tom, že nebylo vidět trávu pro mrtvé.

Jen jednou jsem viděl zmar v počtu zabitých. Točil jsem za čečenské války jednotku ruské armády, kterou rozstříleli čečenští partyzáni. Bylo tam asi třicet mrtvých mladých ruských vojáků nahnaných velením na jatka. Točil jsem právě pro ČT dokument Odvrácená strana světa.

Po vítězné bitvě na Bílé hoře použili Habsburkové restrikce vůči celým rodinám (viz povídka Schlacht am Weissen Berg).

Trestání celých rodin není habsburský vynález. Ani nevyplývá z národnosti, politického přesvědčení nebo víry vládce. Je to pradávná metoda. U nás tuto metodu použili komunisti. Kdo se narodil ve špatné rodině, měl smůlu. Za normalizace v Československu jsem pracoval z trestu na Velkodole Maxim Gorkij u Bíliny. Bylo tam hodně desperátů. Pokud vím, jejich potomci neměli na růžích ustláno.

Otakar Vávra natočil v roce 1955 slavnou husitskou trilogii. Jeden z filmů se jmenoval Jan Žižka…

Film byl dokonalou ideologizací Jana Žižky. Povídka Žižkův brácha se snaží tento komunistický závoj z Žižkovy tváře strhnout. Vávrův film začíná na motivy chorálu Kdož sú Boží bojovnící. Motiv ve filmu zazní ještě několikrát. Původně se měla povídka jmenovat právě Boží bojovníci. Název povídky jsem změnil na Žižkův brácha, abych postavu Žižky demytizoval.

Ve filmu Jan Žižka (1955) režisér Vávra, aniž by chtěl, předběhl dobu. Už tenkrát evokoval zbrojnoše na Národní třídě roku 1989.

Ve filmu následují scény, kterak pražští zbrojnoši rozhánějí pražský lid. Vávra, aniž by chtěl, předběhl dobu. Už tenkrát v roce 1955 Vávra evokoval zbrojnoše na Národní třídě roku 1989. Budiž za to Vávrovi dík.

Následuje prudký střih. Pražští radní si stěžují u krále Václava IV. na nepokoje v Praze. Zazní zde slova přítomných husitů: „Vzali jsme církevní zboží jen pod svou ochranu.“ Vávra natočil svůj film jen sedm let po komunistickém převratu. Ideologie trčí z filmu jak sláma z bot. Václav IV. si stěžuje Janu Žižkovi: „Je těžké být v Čechách králem.“ Žižka mu odpovídá: „Protože jednáš proti svému lidu.“ Zazní zde i utilitární výrok: „Kdo nepracuje, ať nejí.“ Lid po smrti krále Václava volá: „Už nebude králů.“

Po scéně se Zikmundem, který se chystá na Prahu, přijde vrcholná scéna Vávrova filmu: Bitva u Sudoměře i se slavnou Žižkovou vozovou hradbou. Není důležité, že Vávra nechal jet Žižku na Tábor z Prahy a zcela vynechal Plzeň. Důležité je, že vytvořil český profesionální velkofilm už začátkem padesátých let, byť tendenční. Vávra se nezmocnil bitvy u Sudoměře jiráskovským stylem Starých pověstí českých. Nechává zabřednout železnou panskou jízdu do bahna rybníku Škaredý, aniž by přijal Jiráskovu pověst o tom, že husitské ženy pokryly bláto rybníka svými šátky.

Vyobrazení krvavé bitvy u Hradce Králové, 3. 7. 1866

Jak byste takový film natočil dnes vy sám?

To nevím, ale vím, jak bych ho začal. Do audiostopy bych dal chorál Kdož sú Boží bojovníci. Je úžasný. Do videostopy bych dal záběry pochodu husitských chuďasů k Sudoměři. Jdou v dobré víře jihočeskou krajinou kolem rybníků, lukami a lesy změnit svět. Jsou ozbrojeni cepy, sudlicemi, řemdichy a nadšením pro násilí. Nuzota je hybnou silou všech revolucí.

Co všechny povídky spojuje? Proč jste vybral právě těchto sedm povídek?

Člověk je dějinami vláčen, často i proti své vůli. Pro smysl knížky je lhostejné, který násilný konflikt jsem zvolil. Důležité je, že povídky spojují osudy jejich hrdinů bezmocných před určující rolí dějin. Říkejme tomu třeba „predispozice historie“. Komenský nemohl dokončit své dílo, protože kolem něho zuřila třicetiletá válka, Jan Žižka se stal lapkou, protože žil v době husitských válek, profesor Veliký, zvaný Poděs, byl vyhozen ze školy, protože nesouhlasil se sovětskou okupací své země. Povídky jsem vybral namátkou. Stačí, že ilustrují dějinný princip ponížení jednotlivce.

Celá kniha je o pradávné nejednotnosti českého národa.

V povídce Žižkův brácha v souvislosti s Martinem Loquistem zmiňujete adamity…

Jan Žižka ničil adamity ohněm a mečem. Žižkova nepřízeň vůči táboritským naháčům vyvrcholila v okamžiku, kdy se slavný vojevůdce uchýlil k diplomatickému útoku. Napsal pražským kališníkům dopis, kde na adamity žaluje. „Adamité v noci mordy a ve dne smilstvo páchali, na hranici šli zvesela,“ psal Žižka. Martínek nebyl pravděpodobně adamitou. O tom žádný historický důkaz nemáme. Možná svůj názor na eucharistii vytvářel v duchu pikartů, kteří v té době přitáhli do Čech z Vlámska. Možná adamitům rozuměl. Loquist byl asi člověk moudrý, viděl zmar a bídu těch dob a hrůzu revolučních časů a chudoby… Možná považoval, na rozdíl od Žižky, výstřelky adamitů za snahu ulevit duši, za projev jakési substituované svobody. Raději veřejně a svobodně souložit než hnít v bídě.

Považujete adamity za sektáře?

Ano. A nejsem sám. Životopisec Jana Žižky Petr Čornej dokonce adamity srovnává se sektáři moderních dob. Ve své knize Jan Žižka – Život a doba husitského válečníka píše: „Publicisté a badatelé radikálně socialistické orientace… shledávali v adamitech příslušníky chudiny, a tím nejrevolučnější, nejpokrokovější, a proto i nejočerňovanější husitský element.“

Každá revoluce (včetně komunistických či islamistických) má své sektáře, kteří nakonec revoluci, z níž se zrodili, zničí.

Sex je přítomen ve všech válečných konfliktech. Jako by popíral odcizenost doby. Jak jste se s ním vypořádal v této povídkové sbírce?

Párkrát se o něm zmiňuji v některých povídkách (viz například povídka Stěp da stěp krugom či Bitva u Slavkova nebo Vyvraždění Slavníkovců).

Psaní povídek ze středověku (Žižkův brácha) mi pomohlo pochopit nezastupitelnou roli fyzické lásky v dobách zlých i smutný fakt, že ve stínu nastávající smrti může libido přinést i něco tak všedního, jako pořádně si nacpat nácka.

Vytvořil jste v povídce Žižkův brácha pozoruhodnou dvojici. Tvoří ji Žižkův bratr Jaroslav Trocnovský a husitský radikál Martin Húska. Zejména to vyplývá ze závěrečné silné scény, kdy Húska rozmlouvá ze sudu s Jaroslavem. V sudu má být v Roudnici upálen.

Generál Ludwig von Benedek (1814–1881)

Mohl jsem si dovolit pábit tímto způsobem. O Jaroslavovi i o Húskovi je toho známo velmi málo. V takovém případě fabulace nevadí.

I velmi historické postavy mohou být předmětem vymyšleného příběhu, jak ostatně dokazuje Jirásek či režisér Vávra.

Středověk byl nemilosrdný. Útrpné právo se používalo běžně…

I mučení mělo svá pravidla. Výpovědi vyslýchaných byly zapisovány písaři. Tak vzniklo v češtině slovo „psanci“ – ti, jejichž výpověď byla zapisována. I dnes je svět plný psanců. Afghánistán, Kurdistán, Sýrie, Čečensko. Kdysi jsme v Čečně s Petrou Procházkovou objevili masové hroby psanců umučených a pohřbených ruskou armádou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy U kanónu stál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.