Love and Other Words

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2018

Translation © Jan Sládek, 2021

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-698-8

Pro Erin a Marcii

a lesní dům u potoka.

Prolog

Táta byl o hodně vyšší než máma — skutečně o hodně.

Měřil sto devadesát pět centimetrů a máma měla jen něco přes sto šedesát. On byl dánský obr a ona drobná Brazilka. Když se poznali, máma neuměla slovo anglicky, a když potom umírala, to mně bylo deset let, měla jsem pocit, jako by si spolu mluvili svým vlastním jazykem.

Dobře si pamatuju, jak ji po příchodu z práce objímal. Celým tělem se nad ni sklonil, obličej jí zabořil do vlasů a ovinul jí paže kolem ramen, jako dvě závorky skrývající to nejsladší tajemství.

Když jsem je přistihla při těchhle sladkých dotecích, pokaždé jsem se rychle stáhla do pozadí a měla jsem pocit, jako bych byla přítomna něčemu posvátnému.

Vždycky jsem si myslela, že láska musí oba dokonale stravovat. Už jako malá jsem věděla, že chci totéž.

Pak ale mámu zabila nemoc, která začínala jen jako malý shluk zhoubných buněk, a já nic podobného už nikdy nechtěla zažít. Když jsem ji ztratila, zoufale jsem se topila v záplavě lásky, kterou jsem k ní stále cítila a kterou jsem jí už nemohla dát. Byla jsem jí plná, dusila mě jako hustý kouř z hadru napuštěného petrolejem, prýštila mi slzami z očí a připravovala mě o slova. Ale i když to neskutečně bolelo, celou dobu jsem věděla, že pro tátu je to ještě daleko horší.

Od prvního okamžiku po mámině odchodu mi bylo jasné, že se už nikdy nezamiluje. V tomhle směru byl táta vždycky snadno čitelný. Mluvil zpříma a působil klidně a rozvážně: při chůzi, při hovoru, a dokonce i když se zlobil. Energii mu dodávala jen jeho láska.

Jen ta ho dokázala proměnit v divokého lva. V mámině společnosti zářil jako milion sluncí, a když o ni s jejím posledním tichým vzdechem přišel, myslela jsem, že bude až do smrti truchlit a že už po žádné ženě nezatouží, jako po své manželce.

Máma mu před smrtí zanechala seznam věcí, na které měl pamatovat při mé výchově k dospělosti:

1. Místo hraček ji raději rozmazluj knihami.

2. Nezapomínej jí říkat, jak moc ji miluješ.
Děvčata to potřebují.

3. Když jí nebude do řeči, mluv i za ni.

4. Dávej Macy deset dolarů týdně a dohlédni,
aby z toho dva dolary ušetřila. Snaž se, aby co nejdřív poznala cenu peněz.

5. Do šestnácti let jí stanov večerku na desátou a nepovoluj žádné výjimky.

Celý seznam byl podstatně delší. Celkem měl přes padesát položek. Ne protože by máma tátovi nedůvěřovala; spíš chtěla, abych i po její smrti cítila její vliv. Táta si seznam často pročítal, dělal si do něj tužkou poznámky, některé body podtrhával a kontroloval, jestli na něco důležitého nezapomněl nebo neudělal nějakou zásadní chybu. A jak jsem rostla, postupně se z něj stalo něco jako bible. Čímž nemyslím knihu pravidel a předpisů. Spíš to byla připomínka, že to, čím s tátou procházíme, je naprosto normální a běžné.

Jedno pravidlo táta dodržoval obzvlášť pečlivě.

25. Pokud Macy přijde ze školy obzvlášť unavená, postarej se, aby si pořádně odpočinula. Vezmi ji na víkend někam kousek odsud, kde se bude moct zase nadechnout.

Máma sice výslovně nechtěla, aby táta kupoval víkendový dům, ale on její radu vzal jako obvykle doslova a takřka okamžitě začal šetřit, plánovat, objíždět malá města severně od San Francisca a připravovat se na den, kdy bude nutné investovat do našeho azylu.

První dva roky po mámině smrti jsem na sobě takřka neustále cítila měkký zpytavý pohled jeho ledově modrých očí. Kladl mi otázky, které vyžadovaly podrobnou odpověď, nebo přinejmenším delší než „ano“, „ne“ nebo „to je fuk“, a když jsem na jednu z nich odpověděla jen unaveným zívnutím — k smrti vyčerpaná po plaveckém tréninku, spoustě domácích úkolů a celodenním pobytu ve společnosti hyperaktivních kamarádů — okamžitě zavolal své realitní agentce a požádal ji, aby nám našla v kalifornském Healdsburgu dokonalý víkendový dům.

Poprvé jsme ho viděli během dne otevřených dveří, v doprovodu místní makléřky se širokým úsměvem, v kterém bylo jasně patrné lehké pohrdání směrem k naší realitní agentce z velkoměstského San Francisca. Dům měl čtyři ložnice, ostře řezanou šindelovou střechu, působil dost vlhce — s potenciální hrozbou plísně — skrýval se v lesním šeru u potoka, který by tlumeně zurčel přímo pod mým oknem. Celkově byl podstatně větší, než jsme potřebovali, s daleko větším pozemkem, než bychom dokázali zvládnout, a ani táta ani já jsme samozřejmě netušili, že nejdůležitější součástí se stane knihovna, kterou mi táta vybuduje v mé prostorné šatně.

Stejně tak nemohl táta tušit, že skončím v sousedním domě, v objetí hubeného šprta jménem Elliot Lewis Petropoulos.

Teď

Úterý, 3. říjen

Pokud byste mezi mým bytem v San Franciscu a Berkeley narýsovali rovnou čáru, zjistili byste, že obě místa dělí jen skoro sedmnáct kilometrů, ale cesta bez auta trvá dokonce i v nejklidnějších částech dne minimálně hodinu.

„V šest ráno jsem chytla autobus, pak dva rychlovlaky a ještě další spoj,“ ohlásím s pohledem na hodinky. „A koukám, že je půl osmé, což není špatné.“

Sabrina si rukou otře trochu napěněného mléka z horního rtu. Vím, že mému odporu k autům dobře rozumí, ale i tak si určitě myslí, že bych se měla konečně překonat a pořídit si Prius nebo Subaru, stejně jako všichni správní obyvatelé Bay Area. „Jsi dokonalá světice a neposlouchej nikoho, kdy by tvrdil opak.“

„To vážně jsem. A tys mě vytáhla z mojí bubliny,“ usměju se s pohledem na její malou dcerku, kterou držím v náručí. Princeznu Vivienne vidím teprve podruhé a mám pocit, jako by se od posledně aspoň dvakrát zvětšila. „Ještě štěstí, že za to vážně stojíš.“

S dětmi jsem každý den, ale takhle se s nimi nikdy necítím. Se Sabrinou jsme bydlely ve velkém pokoji na kolejích, odkud jsme se přestěhovaly do bytu mimo univerzitní areál a do údajně lepšího polorozpadlého domu. Nakonec jsme nějakým zázrakem obě skončily na Západním pobřeží, v Bay Area, a Sabrina si pořídila dítě. Fakt, že jsme obě dost staré, abychom mohly na svět přivést dalšího člověka, mě pořád ještě neskutečně vyvádí z míry.

„Včera večer jsme byly vzhůru až do jedenácti,“ usmívá se Sabrina a obě nás častuje láskyplným pohledem. „A potom se budila celou noc, ve dvě, ve čtyři, v šest…“ dodá a její úsměv se mění ve vyčerpaný škleb.

„Tak dobře, vyhrálas. Ale na druhé straně musíš uznat, že voní daleko líp než většina lidí v autobuse.“ Políbím Viv lehce na čelo, posunuju ji o něco výš, aby se mi bezpečně opírala o předloktí, a pak se opatrně natáhnu pro kávu. Keramický hrnek působí na dotek zvláštně. Není z papíru, jako jednorázové kelímky z rychlého občerstvení, ani z nerezové oceli, jako můj obří cestovní, který mi Sean každé ráno plní až po okraj, protože zcela správně předpokládá, že další den bych bez pořádné dávky kofeinu nejspíš nezvládla. Už si ani nepamatuju, kdy jsem naposledy seděla u šálku kávy a mohla si ji v klidu vychutnat.

„Vypadáš úplně jako máma,“ poznamená Sabrina z druhé strany malého stolku.

„Protože jsem od rána do večera s dětmi.“

Sabrina chvíli mlčí a já vím, že tohle byla chyba.

Pravidlo číslo jedna: před maminkami, hlavně těmi novopečenými, nikdy nemluv o své práci. Skoro bych řekla, že slyším, jak se jí rozbušilo srdce.

„Vůbec nechápu, jak to zvládáš,“ vzdychne šeptem.

Tuhle větu slýchám skoro každý den. Nikdo z mých známých nějak nedokáže pochopit, proč jsem se na UCSF rozhodla pro pediatrii — navíc se specializací na péči o kriticky nemocné děti. Všichni mají nejspíš pocit, že mi chybí cit, ten správný mateřský instinkt, který normálním ženám zabrání trávit většinu času ve společnosti trpících nemocných dětí.

„Někdo to dělat musí,“ reaguju svou obvyklou odpovědí, „a navíc jsem vážně dobrá.“

„O tom nepochybuju.“

„Ale dětskou neurologii? To bych vážně nezvládla,“ pokračuju a hned se kousnu do jazyka, protože vím, že tohle slyšet nechce.

Už zase plácáš, Macy. Zavři tu svou nevymáchanou pusu.

Sabrina sotva znatelně přikývne a upřeně se zahledí na svou holčičku. Viv se na mě směje a vzrušeně kope nožkama.

„Všechny příběhy nekončí špatně,“ lechtám ji na bříšku. „Skoro každý den přinese nějaký malý zázrak, že je to tak zlatíčko?“

Sabrina raději mění téma, na můj vkus příliš hlasitě a zprudka: „Jak pokračují přípravy na svatbu?“

Místo odpovědi jen hlasitě vzdychnu a zabořím nos do Vivianina nádherně vonícího krčku.

„Takže dobře?“ směje se Sabrina a natahuje se pro dcerku, jako by se o ni najednou nechtěla dělit. A vůbec se jí nedivím. Její malý poddajný uzlíček mě v náručí nádherně hřál.

„Je naprosto dokonalá,“ řeknu tiše a opatrně jí Viv předám. „Moc krásná holčička.“

A jako by všechno bylo spojeno jen s nimi, takřka současně se mi vybaví vzpomínky na početnou, hlučnou rodinu odvedle, jakou jsem sama doma neměla, a na poslední delší kontakt s malým dítětem, který jsem nevnímala profesním pohledem. Vzpomínám, když jsem jako teenagerka sledovala malou Alex, jak spí ve svém přenosném lehátku.

Hlavou mi letí spousta další obrazů: paní Dina vaří večeři s malou Alex coby živým uzlíčkem v nosítku, pan Nick drží Alex ve svých svalnatých chlupatých rukou a hledí na ni s láskyplným pohledem, který by stačil pro půlku světa, šestnáctiletý George se snaží — neúspěšně — Alex přebalit na pohovce v obývacím pokoji, Nick junior, George a Andreas si něžně prohlížejí svou novou, nejmilejší sestřičku. A pak si jako obvykle vzpomenu na Elliota, který stojí někde stranou a trpělivě čeká, až se starší bratři vrátí ke svým rvačkám, honičkám a divočení a až bude mít Alex jen pro sebe, aby jí četl a věnoval jí veškerou svou pozornost.

Všichni mi bolestně chybí, ale nejvíc ze všech postrádám Elliota.

„Slyšelas, Mace?“ ozve se Sabrina.

„Cože?“ překvapeně zamrkám.

„Ptala jsem se na svatbu.“

„Jo, jasně.“ Okamžitě mám po náladě. Výhled na svatební přípravy, které musím zvládnout při plném vytížení v nemocnici, kde trávím kolem stovky hodin týdně, mě pokaždé dostane. „Moc jsme zatím nepokročili. Ještě nemáme datum, místo a… vlastně skoro nic. Sean si na detaily moc nepotrpí, což je asi dobře.“

„To určitě,“ přitaká Sabrina až příliš ochotně a přesune Viv, aby ji diskrétně nakrmila. „A proč taky spěchat?“

V její otázce jasně slyším dvě hlavní námitky: Jak je možné, že jsem tvoje nejlepší kamarádka a tvého budoucího jsem krucinál zatím viděla jen dvakrát. A spěchat se nikdy nevyplácí.

Sabrina má pravdu. Vážně není důvod spěchat, protože jsme se Seanem jen pár měsíců. I když na druhé straně je to za posledních deset let první kluk, s kterým můžu být sama sebou a nemusím se pořád kontrolovat. Vyzařuje z něj nenucený klid, a když se nás jeho šestiletá dcerka Phoebe zeptala, kdy se budeme brát, něco se v něm pohnulo, a po pár dnech mě požádal o ruku.

„Žádné zajímavé novinky vážně nemám. Moment, vlastně jednu bych měla. Příští týden jsem objednaná k zubaři.“

Sabrina se pobaveně zasměje.

„Takže sama vidíš, jak jsem dopadla. Jediné vzrušení mi kromě setkání s tebou může v dohledné budoucnosti přinést jen kontrola chrupu. Jinak je to práce, spánek a tak pořád dokola.“

Sabrina bere moje slova jako pobídku k přehledu novinek o své trojčlenné rodině a o posledních úspěších svojí dcerky: prvním úsměvu, prvním skutečně vědomém smíchu, prvním pevně chyceném mámině prstu, po kterém vystřelila svou malou pěstičkou.

Pozorně ji poslouchám a každičký detail si užívám jako to, čím skutečně je — jako zázrak. Podobně „běžné maličkosti“ bych moc ráda slýchala každý den. Svou práci miluju, ale často mi chybí možnost obyčejně si popovídat.

Dnešní směna mi začíná v poledne a nejspíš budu na oddělení až dlouho do noci. Pak mě čeká návrat domů, pár hodin spánku a zítra všechno začne nanovo. Kávu se Sabrinou a její Viv si vážně užívám, ale i tak mi zbytek dne neodvratně splyne s tím následujícím, a pokud se nestane něco skutečně hrozného, nejspíš si z něj nebudu vůbec nic pamatovat.

Poslouchám Sabrinu a snažím se nasát co nejvíc z tohohle venkovního světa. Vnímám výraznou vůni kávy a zapečeného toastu, poslouchám tlumenou hudbu, která se ztrácí v hovoru dalších zákazníků, a když se Sabrina sehne, aby z tašky s plenami vylovila dudlík, pohledem zalétnu k pultu, kde stojí žena s růžovými dredy, malý muž s tetováním na krku, jenž si právě objednává kávu, a další podstatně vyšší s mužnou hrudí, který mě okamžitě zaujme.

Má husté, rozcuchané, skoro černé vlasy sahající přes uši, na jedné straně pomačkaný límeček, špatně vyžehlenou košili, která mu trčí z obnošených černých džínsů, a na nohou nazouvací tenisky Vans se silně vybledlým starosvětsky působícím kostkovaným vzorem. Přes rameno mu visí odřená brašna, která se lehce opírá o protější bok.

A i když při pohledu z boku vypadá jako tisíce dalších mužů v Berkeley, já přesně vím, kdo to je.

Poznám to podle tlusté knihy s oslíma ušima, kterou má pod paží, protože pokud vím, existuje jen jeden člověk, který pravidelně každý říjen znovu pročítá Ivanhoea. Obřadně a s bezvýhradným obdivem.

Nedokážu od něj odtrhnout oči. Jako uhranutá čekám, až se otočí a uvidím, jak se za bezmála jedenáct let změnil. Na to, jak vypadám sama — na svůj mátově zelený nemocniční mundúr, pohodlné tenisky a vlasy nedbale sčesané do ohonu — vůbec nemyslím.

Nikdy předtím nás vzhled ani oblečení nijak nezajímalo. Vždycky jsme se věnovali jen sami sobě.

Zatímco můj přízrak z minulosti platí útratu, Sabrina mě vrací do současnosti.

„Mace?“

„Pardon,“ překvapeně zamrkám. „Moc se omlouvám. Promiň. Cos to…?“

„Nic důležitého. Vykládala jsem o opruzeném zadečku. Ale daleko víc by mě zajímalo, co tě tak…“ Sabrina otočí hlavu ve směru mého pohledu. „No páni.“

Její „no páni“ ale zatím ještě neznamená nic víc, než že vidí záda vysokého muže — který se vytáhl naráz v patnácti letech — se širokými rameny, jež získal stejně náhle, i když o něco později. Poprvé jsem si jich všimla, když se nade mnou s džínsy u kolenou tyčil v šatně a svým mohutným tělem stínil slabé světlo ze stropu. Má stejně jako dřív neskutečně husté vlasy, džínsy mu sedí dráždivě nízko na bocích a zadek vypadá naprosto skvěle.

Já… tuhle poslední proměnu si nějak nepamatuju.

Celkově vypadá jako přesně ten typ kluka, na kterého se Sabrinou tiše zíráme a pak si jen vyměníme výmluvný pohled „Jasně, já vím“. Moc divnějších věcí by mě v životě nenapadlo: vyrostl z něj typ cizince, kterého musím zasněně obdivovat.

Upřeně si ho zezadu prohlížím a postupně mě přemáhá pochybnost, jestli je to skutečně on. Na okamžik jsem si skoro jistá, že ho vůbec neznám.

Klidně by to mohl být kdokoli, protože jak bych ho mohla po celých deseti letech podle postavy tak spolehlivě poznat?

Pak se ale otočí a najednou mám pocit, jako by z místnosti naráz vysáli všechen vzduch. Nemůžu se nadechnout, jako bych dostala ránu přímo na solar.

Sabrina zaslechne moje sípavé chroptění, prudce se ke mně otočí a v následujícím okamžiku stojí u mě. „Co je, Mace?“

Dlouze se nadechnu. Vzduch je zvláštně řídký a pálí mě oči.

Obličej má o něco užší, čelist ostřejší a jednodenní strniště je hustší. Pořád nosí stejně staromódní brýle se silnou obroučkou, které už ale nepůsobí tak nadměrně. Tlustá skla silně zvětšují jeho oříškově hnědé oči a nos vypadá stejně jako dřív — jen vzhledem ke zbytku hlavy o něco menší. Stejná jsou i ústa s rovnými hladkými rty, která dokáží vyloudit naprosto dokonalý ironický úsměv.

Vůbec si nedokážu představit, jak by se tvářil, kdyby mě tu viděl. Nejspíš bych viděla výraz, jaký jsem nikdy předtím nezažila.

„Jsi v pořádku, Mace?“ chytne mě Sabrina volnou rukou za paži.

Ztěžka polknu a zavřu oči, abych se trochu vzpamatovala.

„Jo, v pohodě.“

Nezdá se, že bych ji přesvědčila. „Určitě?“

„Jasně, až na to…“ znovu polknu, otevřu oči, a i když se chci se chci dívat na ni, oči mi samy od sebe kloužou zpátky přes její rameno.

„Až na to, že ten kluk je… Elliot.“

Tentokrát je její „no páni“ plné pochopení.

Tenkrát

Pátek, 9. srpen
Před patnácti lety

Poprvé jsem Elliota viděla při prohlídce našeho nového domova.

Dům v Healdsburgu byl prázdný a na rozdíl od pečlivě naaranžovaných sídel v Bay Area v něm chyběl jakýkoli nábytek. Později jsem se naučila potenciál nezařízených prostor doceňovat, ale tenkrát na mě pustý interiér působil nepříjemně a chladně. Nejspíš proto, že doma v Berkeley jsme měli byt doslova přeplněný. Dokud žila máma, snadno potlačovala tátovy dánské sklony k minimalismu, a když umřela, táta si žádnou výraznější změnu nedokázal představit.

V novém domě byla na stěnách patrná tmavší místa po obrazech a na koberci byla zřetelná cestička, kterou prošlapali předchozí majitelé: od vstupních dveří do kuchyně. Z poschodí bylo vidět ke vstupu a ochoz lemovalo starobylé dřevěné zábradlí. Všechny dveře do pokojů v patře byly zavřené, takže prázdný prostor působil trochu strašidelně.

„Podívej se na ten poslední,“ poradil mi táta a zvednutou bradou udal směr. Předem si dům na internetu podrobně prohlédl a na rozdíl ode mě věděl, co nás čeká. „Pokud budeš chtít, může to být tvůj pokoj.“

Vystoupala jsem po tmavém schodišti, minula hlavní ložnici a koupelnu a pokračovala do zadní části dlouhé úzké chodby, kde zpod dveří vycházelo slabé zelené světlo, které, jak jsem zjistila později, bylo odrazem pozdně odpoledního slunce od ostře zelených stěn.

Křišťálová kulová klika studila do ruky a nepříjemně skřípala. Dveře byly zaseklé a po stranách zprohýbané vlhkem. Vší silou jsem se do nich ramenem opřela a pod mým rozhodným náporem po chvíli povolily. Tak zprudka, až jsem při prvním kroku do příjemně světlého pokoje klopýtla.

Místnost byla výrazně podlouhlá, skoro dvakrát delší než širší, a z velkého okna zabírajícího takřka celou délku stěny byl výhled na hustý les se stromy porostlými mechem. Na kratším konci na mě čekalo vysoké úzké okno, za kterým se v dálce rýsovala Russian River.

Zatímco přízemí na mě dojem neudělalo, poschodí vypadalo vcelku slibně, takže jsem se o poznání spokojenější vydala zpátky za tátou.

„Viděla jsi tu šatnu, Mace?“ zeptal se, jakmile jsem vyšla z pokoje. „Říkal jsem si, že by se ti hodila jako knihovna.“ Táta si právě prohlédl hlavní ložnici, a protože na něj zespoda volala makléřka, místo ke mně se vydal po schodech do přízemí.

Já se vrátila do pokoje a zamířila do zadní části. Dveře do šatny se otevřely skoro samy a klika mě příjemně hřála do dlaně. Místnost postrádala stejně jako zbytek domu jakoukoli výzdobu, ale nebyla prázdná.

Nečekaným leknutím se mi prudce rozbušilo srdce.

V zadním rohu seděl nad knížkou kluk a celý se hrbil jako luk, aby se vešel do nejnižšího místa pod šikmou střechou.

Nemohlo mu být o moc víc než třináct let, takže byl zhruba stejně starý. Působil vychrtle, měl husté tmavé vlasy, které nutně potřebovaly nůžky, a za velkými brýlemi mu zářily oříškově hnědé oči. Nos působil vzhledem k obličeji dost přerostle a totéž platilo o zubech. V místnosti, která měla být prázdná, působil naprosto nepatřičně.

Vzmohla jsem se jen na strohou nervózní otázku: „A ty jsi kdo?“

Chvíli na mě překvapeně třeštil oči. „Nenapadlo mě, že si někdo bude chtít prohlédnout i tohle místo.“

Srdce mi pořád bušilo jako o závod a pod pohledem jeho velkých očí, které ani jednou nemrkly, jsem si připadala zvláštně odhalená. „Zvažujeme, že bychom ten dům koupili.“

Kluk se zvedl, oprášil si šaty a já zjistila, že nejširší místo obou končetin má přesně v kolenou. Na nohou měl hnědé kožené boty a vyžehlenou košili měl zastrčenou do khaki kraťasů. Vypadal naprosto neškodně, jenže sotva udělal krok mým směrem, naprosto jsem zpanikařila a vyhrkla: „Táta má černý pásek.“

Na klukově tváři se objevila směs obav a pochybností. „Vážně?“

„Jasně.“

„V jakém sportu?“ svraštil obočí.

Spustila jsem ruce založené v bocích podél těla.

„Tak dobře, černý pásek nemá. Ale má strašnou sílu.“

Tomu podle všeho uvěřil a dost ustrašeně se zadíval směrem za má záda.

„A co tu vlastně děláš?“ zeptala jsem se a rozhlédla se po zvláštním prostoru, který byl na šatnu neskutečně velký. Čtvercová místnost skoro čtyři na čtyři měla vysoký strop, který se v zadní části prudce snižoval do výšky pouhého metru. Snadno jsem si dokázala představit, jak báječně by se tam v sobotu odpoledne sedělo s hromadou polštářů a knih.

„Rád si tady čtu,“ pokrčil rameny a já ucítila, jak se ve mně z pocitu zvláštního souznění probouzí něco, co jsem necítila už roky. „Když to tu vlastnili Hansonovi, máma měla klíč, a oni tu skoro nikdy nebyli.“

„Tvoji rodiče to tu chtějí koupit?“

Kluk se zatvářil zmateně. „Ne. My bydlíme hned vedle.“

„Takže jsi tu vlastně bez povolení?“

Kluk zakroutil hlavou. „Dnes je přece den otevřených dveří, nebo ne?“

Pozorně jsem si ho prohlédla. V ruce držel tlustou knihu s drakem na přebalu, byl vysoký a kostnatý — s ostrými lokty a vystupujícími rameny — a měl husté, ale učesané vlasy. A ostříhané nehty.

„Takže sem chodíš jen tak?“

„Někdy. Dům je už dva roky prázdný.“

„A víš jistě, že můžeš?“ tázavě jsem přimhouřila oči. „Divně dýcháš a působíš nějak nervózně.“

Kluk zvedl jedno z ostře řezaných ramen směrem k nebi.

„Třeba jsem před chvílí běžel maraton.“

„Podle mě bys nepřeběhl ani tuhle místnost.“

Kluk se na pár okamžiků odmlčel a pak pobaveně vyprskl. Vypadalo to, že podobně vesele se nejspíš často nesměje, a příjemně mě z toho hřálo u srdce.

„Jak se jmenuješ?“

„Elliot. A ty?“

„Macy.“

Elliot se na mě upřeně zadíval a prstem si posunul brýle, které se ale skoro okamžitě svezly dolů. „Když ten dům koupíte, už sem nebudu chodit.“

V jeho oznámení byla jasná výzva a současně nabídka. Budeme přátelé nebo nepřátelé?

Kamarád by se mi rozhodně hodil.

Zhluboka jsem vzdechla a nejistě se usmála. „Klidně tu můžeš číst, i když ten dům koupíme.“

Elliot se usmál tak zeširoka, že jsem mu mohla snadno spočítat zuby. „Možná jsem ti to tu celou dobu jenom zahříval.“

Teď

Úterý, 3. říjen

Elliot si mě pořád ještě nevšiml.

Čeká u pultu na svůj nápoj a kouká se skloněnou hlavou přímo pod sebe. Ve světě čím dál izolovanějších lidí propojených chytrými telefony čte knihu.

Kdoví, jestli má vůbec mobil? U kohokoli jiného by to byla naprosto absurdní otázka. Ale u něj ne. Před jedenácti lety ho měl, ale jen stařičký po tátovi, na kterém musel pro písmeno L třikrát zmáčknou pětku. Málokdy ho používal jinak než jako těžítko.

„Kdy jsi ho naposledy viděla?“ chce vědět Sabrina.

Mrknu na ni a stáhnu obočí. Dobře vím, že odpověď zná, minimálně přibližně. Jenže pak si uvědomím, že se jenom snaží konverzovat, a rychle se přestanu mračit. Nerada bych působila jako morous.

„V mém posledním ročníku na střední. Na Nový rok.“

Sabrina na mě chápavě vycení zuby. „Aha.“

Cítím, jak se instinktivně zvedám ze židle, jako by mě hnala nějaká tajná sebezáchovná energie.

„Moc se omlouvám,“ přelétnu pohledem ze Sabriny na Viv, „ale asi bych už měla jít.“

„Jasně. Rozumím. Klidně jdi.“

„Brnknu ti o víkendu? Možná bychom mohly zajít do parku.“

Sabrina pořád pokyvuje hlavou, jako by o mém návrhu skutečně uvažovala. Obě víme, že od července, kdy jsem nastoupila do nemocnice, jsem neměla jediný volný víkend.

Snažím se pohybovat co nejméně nápadně, přehodím si tašku přes rameno a skloním se, abych Sabrinu políbila na tvář.

„Mám tě moc ráda,“ řeknu, když se narovnám. Nejraději bych si ji vzala s sebou, protože voní stejně jako její holčička.

Sabrina přikývne, jako že to cítí stejně, a zatímco sleduju Viv a její buclaté ručičky, podívá se přes rameno a ztuhne.

Z jejího výrazu je jasné, že si mě Elliot všiml.

„Ehm…“ otočí se zpátky ke mně a zvedne bradu, jako by chtěla, abych se o tom sama přesvědčila, „Jde k nám.“

Bleskově se nořím do tašky a snažím se působit hrozně zaneprázdněně a roztržitě. „Tak já padám,“ zamumlám zoufale.

„Mace?“

Zůstanu jako opařená, s pohledem upřeným k zemi a jednou rukou na uchu tašky. Při zvuku jeho hlasu se mně vybaví spousta vzpomínek. Dlouho mluvil vysokou fistulí, ale nakonec se jí zbavil. Moc si za svůj trochu pištivý hlas vytrpěl a pak se jednoho dne vzbudil a mluvil příjemně medovým hlasem, takže vesmír měl zase navrch.

Znovu slyším svoje jméno — tentokrát celé místo přezdívky a o něco tišeji: „Macy Lea?“

Zvednu hlavu a v náhlém hnutí mysli, kterému se budu nejspíš až do konce života smát, nejistě zvednu ruku a vesele zašvitořím: „Jejda, ahoj Elliote!“

Jako bychom se znali z úvodního seznamovacího večírku prváků.

Jako bychom na sebe náhodou narazili ve vlaku ze Santa Barbary.

Elliot si odhrne vlasy z očí, překvapeným pohybem, jaký jsem u něj viděla snad tisíckrát, a já rychle zamířím ke dveřím a ven na chodník. Celý blok klušu špatným směrem, a když si to konečně uvědomím, otočím se zpátky a po dvou krocích se skloněnou hlavou a divoce bušícím srdcem narazím do něčí široké hrudi.

„Moc se omlouvám!“ mumlám zmateně, než konečně zvednu hlavu a zjistím, co se stalo.

Elliot mě oběma rukama drží pevně za ramena a podpírá mě, abych nespadla. Naše obličeje dělí jen pár centimetrů, a ačkoli vím, že se mi dívá do očí, dál upřeně zírám na jeho ohryzek a vzpomínám, jak jsem mu potají okukovala krk, když jsme spolu dlouhé hodiny čítávali v naší místnosti.

„To jako vážně, Macy?“ pronese klidným tónem a jeho slova můžou znamenat tak tisíc věcí.

Jsi to vážně ty?

Vážně jsi přede mnou utekla?

A kde jsi proboha tak dlouho byla?

Jedna část Macy by se mu nejraději vyškubla a tvářila se, že jsme se nepotkali. Mohla bych skočit na rychlovlak a potom pokračovat autobusem do nemocnice, kde na mě čeká spousta práce a úkolů, které jsou po pravdě daleko vážnější a důležitější než moje emocionální problémy s Elliotem.

Jenže druhá část přesně na tohle setkání čekala už jedenáct let. Takže není divu, že kromě paniky cítím i neskutečnou úlevu. Den za dnem jsem si přála, abych ho znovu viděla a současně jsem o něm nechtěla ani slyšet.

„Ahoj.“ Konečně dokážu zvednout oči. Snažím se vymyslet, co dál, ale hlavou mi víří spousta nesmyslných slov. Je to divoká bouře protikladů.

„Ty jsi…?“ vyhrkne Elliot dýchavičně. Ještě pořád mě nepustil. „Ty ses vrátila?“

„Žiju v San Franciscu.“

Sleduju, jak si prohlíží můj nemocniční oděv a ohavné tenisky. „Pracuješ jako lékařka?“

„Jo. Na rezidentuře.“

Mluvím jako robot.

Elliot tázavě přizvedne tmavě hnědé obočí. „Tak co tu dneska děláš?“

Vůbec netuším, kde začít. Ale když má člověk před sebou horu, nejlepší je asi vyrazit přímo k vrcholu. „Byly jsme se Sabrinou na kávě.“

Elliot se poškrábe na nose, což, jak dobře vím, znamená, že netuší, o kom mluvím.

„S mou spolubydlící z vysoké,“ dodám na vysvětlenou. „Sabrina žije v Berkeley.“

Elliot trochu svěsí ramena, jako by mi chtěl připomenout, že Sabrinu vážně nezná. Dřív nás trápilo, když jsme o sobě nevěděli měsíc, a teď mezi námi leží víc než deset let.

„Zkoušel jsem ti volat. Snad milionkrát. A pak se začalo ozývat, že tvoje číslo neexistuje.“

Elliot si prohrábne prsty vlasy a rezignovaně pokrčí rameny.

Dobře ho chápu. Tahle situace je vážně naprosto absurdní. Pořád nechápu, jak jsme mohli dopustit, abychom se tak odcizili. Přesněji jak jsem to mohla dopustit já.

„Já vím. Koupila jsem si nový telefon,“ snažím se nešikovně o výmluvu.

Elliot se směje, ale nijak vesele při tom nepůsobí. „Jo, to mě napadlo.“

„Poslouchej, Elliote,“ snažím se překonat knedlík, který se mi tvoří v krku, jakmile vyslovím jeho jméno, „je mi to moc líto, ale vážně musím běžet. Za chvilku mi začíná směna.“

Elliot se přikrčí, aby mi viděl přímo do tváře, a nevěřícně na mě třeští oči. „To nemůžeš myslet vážně. Přece se po té době jen tak nepozdravíme, když už jsme na sebe u Saula narazili, a nerozejdeme se do práce, abychom spolu nemluvili dalších zatracených deset let.“

A je to tady. V diplomacii Elliot nikdy dvakrát nevynikal.

„Jenže já na to nejsem připravená,“ přiznávám klidným hlasem.

„Ty se na mě potřebuješ připravit?“

„Po pravdě ze všech lidí právě na tebe nejvíc.“

Moje slova ho zasáhla tam, kam mířila — přímo do středu jeho nejcitlivějšího místa —, ale když vidím jeho výraz, okamžitě jich lituju.

Zatraceně.

„Tak mi dej aspoň minutku,“ naléhá a táhne mě ke kraji chodníku, takže překážíme ostatním lidem, kteří v souvislém proudu spěchají do práce. „Jak se máš? Jak dlouho jsi zpátky? A co Duncan?“

Celý svět kolem nás jako by se rázem zastavil.

„Mám se dobře a jsem tu od května,“ začnu mechanicky, ale na třetí odpověď si musí počkat. „No a…táta umřel,“ dodám po drahné chvíli rozechvělým hlasem.

Elliot se zakloní, až mám strach, aby nespadl. „Cože?“

„Prostě umřel,“ opakuju sotva zřetelně a mám pocit, že se každou chvíli rozsypu. Zmateně pátrám v paměti, snažím se spojit miliony rozpojených synapsí, a i když zatím se mi to vcelku daří, vím, že víc než minutu dvě už nezvládnu. Další dotazy na tátu nesnesu. Určitě ne s mými dvěma hodinami spánku a výhledem na nejmíň osmnáctihodinovou směnu v nemocnici... Musím co nejrychleji zmizet, než se přestanu ovládat.

Jenže když k Elliotovi zvednu hlavu, z jeho výrazu vidím, že prožívá totéž co já. Tváří se naprosto zničeně, tak, jak se může tvářit jenom on, protože jako jediný ví, co všechno pro mě táta znamenal.

„Duncan umřel?“ jeho hlas se chvěje přemírou emocí. „Proč jsi mi o tom nedala vědět, Macy?“

Do háje, tak tohle je teda vážně otázka.

„Já…“ začnu, ale hned se odmlčím a jen zakroutím hlavou. „Když umřel, nebyli jsme spolu v kontaktu.“

Cítím, jak mi něco hodně nepříjemného stoupá ze žaludku k puse. Taková hloupá výmluva. Naprosto neskutečná vytáčka.

Elliot nechápavě kroutí hlavou. „To jsem vážně netušil. A je mi to moc líto, Mace.“

Dopřeju si tři vteřiny, než k němu zvednu oči, a stejně je to, jako bych dostala další ránu do žaludku. Protože Elliot není jen tak někdo. Vždycky byl můj nejlepší kamarád, můj důvěrník a dost možná moje životní láska. A já se na něj posledních jedenáct let na dálku zlobila a pokrytecky si libovala v pocitu ublížení. I když je pravda, že roztržku způsobil on a osud ji pouze prohloubil do rozměrů hluboké propasti.

„Fakt už musím,“ vyhrknu v neobratném návalu odhodlání. „Doufám, že to nevadí?“

Než stačí odpovědět, rázně se otočím a rychlými kroky zamířím ke stanici rychlodráhy. Celou cestu skoro běžím a během zpáteční jízdy pod zátokou mám pocit, jako bych ho měla přímo za sebou. Jako by seděl kousek ode mě nebo někde v sousedním voze.

Tenkrát

Pátek, 11. říjen
Před patnácti lety

Když jsme o dva měsíce později dorazili se stěhovací dodávkou, celá rodina Petropoulosových stála na zahrádce před domem. Nákladový prostor byl sotva z poloviny plný, protože když jsme dodávku s tátou objednávali, mysleli jsme, že povezeme daleko víc věcí. Nakonec jsme ale v bazaru nakoupili jen to nejnutnější, abychom měli na čem spát, jíst a pracovat, a zbytečnostmi jsme se nezdržovali.

Táta mluvil o „plýtvání dřevem“ a já ho vůbec nechápala.

Možná by mi to došlo, kdybych o tom aspoň chvíli přemýšlela, ale já celých devadesát minut jízdy myslela jen na to, že se stěhujeme do domu, který máma nikdy neviděla. Věděla jsem, že to tak chtěla, ale sama ten dům nevybrala. Náš život byl od její smrti hrozně divný. Táta pořád jezdil ve svém rozhrkaném starém zeleném volvu, bydleli jsme ve stejném domě na Rose Street a každičký kousek nábytku stále stál na svém dřívějším místě, jako když byla máma naživu. Měla jsem nové šaty, ale stejně jsem měla pocit, jako by mi je nějakým nadpřirozeným zásahem pořád vybírala máma. Táta mi vždycky nanosil spoustu příliš velkých neslušivých věcí, takže nakonec musela zasáhnout nějaká soucitná prodavačka, která vybrala něco vhodnějšího a navíc tátu ujistila, že takhle se mladé dívky nyní oblékají, takže není důvod, proč by si s tím pan Sorensen měl dělat hlavu.

Když jsem vylezla z dodávky, urovnala jsem si blůzu přes horní lem šortek a rozhlédla se po skupince, která se shromáždila na naší štěrkové příjezdové cestě. Jako prvního jsem si všimla Elliota — jediná známá tvář v davu. A pak jsem uviděla tři další kluky a dva usmívající se rodiče.

Při pohledu na početnou rodinu, která trpělivě čekala, aby nám mohla pomoct, se mi sevřel žaludek a zachvátila mě ještě větší úzkost.

Neznámý muž — podle hustých černých vlasů a nezaměnitelného nosu zjevně Elliotův otec — nám vyběhl naproti a nadšeně tátovi nabídl ruku. Byl jen o pár centimetrů menší, což byla skutečně velká rarita.

„Jmenuji se Nick Petropoulos,“ pozdravil a rychle se otočil, aby mi potřásl rukou. „A ty musíš být Macy.“

„Ano, pane.“

„Říkej mi Nicku.“

„Dobře, pane… Nicku.“ Nikdy předtím mě nenapadlo, že bych mohla nějakého rodiče oslovovat křestním jménem.

Pan Petropoulos se se smíchem otočil zpátky k tátovi. „Říkal jsem si, že by vám při vykládání mohlo přijít vhod pár rukou navíc.“

Táta se usmál a odpověděl se svou obvyklou přímostí: „Děkuji. To je od vás moc milé.“

„A navíc myslím, že klukům prospěje trocha pohybu, aby se celý den pořád jen neprali.“ Pan Nick zvedl svalnatou chlupatou paži a ukázal směrem k cestě. „Tohle je moje žena Dina a vedle ní vidíte moje chlapce: Nicka juniora, George, Andrease a Elliota.“

Tři urostlí kluci — a Elliot — stáli kousek od předního schodiště a pozorně nás sledovali. Odhadovala jsem, že je jim něco mezi patnácti a sedmnácti, ale u Elliota, který se po fyzické stránce od svých sourozenců hodně lišil, jsem si věkem jistá nebyla. Jejich matka Dina vypadala skvěle — byla vysoká a krásně stavěná, a když se usmála, ve tvářích se jí objevily hluboké dolíčky, které jí dodávaly přátelský výraz. Všichni synové se až na Elliota — který byl takřka dokonalou kopií otce — podobali matce. Zvláštně ospalým pohledem, dolíčky ve tvářích a výškou.

Vypadali moc dobře.

Táta mě objal kolem ramen a pevně mě k sobě přitiskl. Netušila jsem, jestli se mě snaží chránit, nebo taky cítí, že ve srovnání s touhle rodinou působíme hodně neduživě.

„Nevěděl jsem, že máte čtyři kluky. Myslím, že Macy s Elliotem se už potkali,“ řekl táta a podíval se na mě, abych jeho slova potvrdila.

Koutkem oka jsem viděla, jak Elliot rozpačitě přešlapuje z nohy na nohu, a na dálku mu věnovala jízlivý úsměv. „Už jsme se potkali,“ přitakala jsem svým nejpohoršenějším tónem, „četl si v naší šatně.“

Pan Nick jen mávl rukou. „Během dne otevřených dveří, já vím, já vím. Elliot vážně moc rád čte a ta šatna bylo jeho oblíbené místo. Dřív k nám chodil o víkendech jeho kamarád Tucker, ale s tím je už konec.“ Pan Nick se podíval na tátu a pokračoval: „Jeho rodina se odstěhovala do Cincinnati. Věřil byste, že vymění vinařskou oblast za Ohio? Já teda ne. Ale nemusíš si dělat starosti, Macy, příště už Elliota v šatně nenajdeš.“ Znovu se usmál a vydal se za stoicky vážným tátou ke vchodu. „Žijeme tu už sedmnáct let a v tomhle domě jsme byli snad tisíckrát.“ Prkno na schodech pod nohama zaskřípalo a pan Nick se znalecky ušklíbl.

„S tímhle tu byly vždycky problémy.“

Dokonce i jako malá holka jsem si všimla, jak táta mění výraz. Běžně se choval jako přátelský velkoměšťák, ale ve společnosti nenuceně familiárního pana Nicka zvláštně tuhl a snažil se tvářit chlapácky.

„S tím si poradím,“ prohlásil nezvykle hlubokým hlasem a sehnul se ke skřípajícímu schodu. „A hlavní dveře se mi taky dvakrát nelíbí,“ dodal klidným hlasem, jako by mě chtěl ujistit, že se všemi problémy si snadno poradí. „Nejspíš je nechám vyměnit, aby tu bylo všechno, jak má být.“

„Tati,“ jemně jsem ho šťouchla loktem do boku, „podle mě je to naprosto dokonalé. Tak si s tím nedělej hlavu.“

Petropoulosovic kluci zamířili ke stěhovací dodávce a táta se snažil najít správný klíč, který měl na kroužku se spoustou dalších z našeho druhého domova, od kterého nás dělilo bezmála sto dvacet kilometrů.

„Netuším, co všechno budeme potřebovat do kuchyně,“ zamumlal tiše. „A nejspíš nás čekají nějaké větší opravy…“

Podíval se na mne s nejistým úsměvem a znovu se opřel do dveří. Já si mezitím prohlížela širokou verandu, která se táhla podél domu a nabízela zatím neznámé výhledy na sousední hustý porost. Přemýšlela jsem o skřítcích, představovala si, jak budu lesem běhat a hledat hroty indiánských šípů, a taky mě napadlo, že jednoho dne tam možná dostanu svou první pusu.

Třeba od některého z Petropoulosových kluků.

Cítila jsem, jak celá rudnu, takže jsem rychle sklonila hlavu a schovala se za spuštěné vlasy. Do té doby se mi líbil jen Jason Lee ze sedmé třídy, s kterým jsem se znala už od školky. Na jarní besídce jsme se spolu toporně kymáceli do rytmu pomalé písničky a pak jsme se v rozpacích rozešli a už spolu nikdy nepromluvili. Jako kamarádka jsem si rozuměla skoro s každým, ale jakmile do toho vstoupila trocha romantiky, změnila jsem se na totálního robota.

Společně jsme vytvořili živý řetěz, s jehož pomocí jsme do domu dostali všechny menší věci, a těžší nábytek jsme přenechali dospělým. Pak jsme s Elliotem chytili každý po jedné krabici s označením Macy a vydali se do poschodí, kde jsem ho sledovala dlouhou chodbou až do mého příjemně světlého prázdného pokoje.

„Můžeš to nechat někde v rohu. A děkuju za pomoc.“

Elliot se mi zadíval do očí a kývl směrem ke krabici.

„To všechno jsou knihy?“

„Jo.“

Elliot mi věnoval další letmý pohled, jako by žádal o svolení, a pak krabici pootevřel, nakoukl dovnitř a jednu z horních knih vytáhl. Pošli to dál.

„Tohle jsi četla?“ zeptal se pochybovačným tónem.

Přikývla jsem, vzala mu oblíbenou knihu z rukou a postavila ji na prázdnou polici hned za vstupem do šatny.

„Je vážně dobrá,“ poznamenal Elliot.

Překvapeně jsem se na něj podívala. „Tys ji četl taky?“

Elliot přikývl a upřímně přiznal: „Dočista mě rozplakala.“ Pak sáhl po další knize, pomalu po ní přejel prstem a upřeně se na mě zadíval svýma velkýma očima. „Tahle je taky dobrá. Máš bezva vkus.“

„Asi hodně čteš,“ opáčila jsem, aniž bych uhnula pohledem.

„Většinou jednu knížku denně.“

„To myslíš vážně?“ vyvalila jsem oči.

Elliot pokrčil rameny. „Hodně lidí jezdí k Russian River na víkend a dovolenou a spousta jich tu po sobě nechá všechno, co si vzali na čtení. Místní knihovna praská ve švech a já mám se Sue dohodu. Pokud si knížky vyzvednu v pondělí a do středy je vrátím, vždycky jsem první na řadě.“ Elliot si posunul brýle, které mu pomalu klouzaly z nosu. „Onehdy tu jedna rodina, co přijela na týden, nechala šest úplně nových knih a já je všechny přečetl.“

„Všechny za tři dny?“ zeptala jsem se. „To se snad ani nedá zvládnout.“

Elliot se zakabonil a přimhouřil oči. „Chceš říct, že lžu?“

„To nechci. Kolik je ti vlastně let?“

„Minulý týden mi bylo čtrnáct.“

„Vypadáš mladší.“

„Moc děkuju,“ opáčil bez stopy pohoršení a odfoukl pramen vlasů, který mu padal do čela. „Odjakživa jsem čekal, až si toho někdo všimne.“

„Tak jsem to nemyslela,“ vyprskla jsem smíchy.

„A kolik je tobě?“

„Třináct. A narozeniny mám osmnáctého března.“

Elliot si novu posunul brýle. „Takže jsi v osmé třídě?“

„Jasně. A ty?“

„Já taky,“ přikývl Elliot a pátravě se rozhlédl po prázdném prostoru. „Co dělají rodiče? Pracují ve městě?“

Zakroutila jsem hlavou a kousla se do rtu. Vůbec mi nedošlo, jak moc si užívám hovor s někým, kdo neví, že jsem přišla o mámu, kdo mě neviděl celou uplakanou a zdrcenou z tragické ztráty. „Táta má v Berkeley společnost, která dováží a prodává ručně vyráběnou keramiku, různé umělecké předměty a podobné věci.“ To, že začínal prodejem nádherné keramiky od svého otce, po které lidi doslova šíleli, jsem nedodala.

„To je super. A co tvoje —“

„Co dělají tvoji rodiče?“

Elliot po mé prudké reakci překvapeně přimhouřil oči, ale po pár okamžicích váhání stejně odpověděl.

„Máma pracuje na půl úvazku ve vinařství Toad Hollow a táta je místní zubař.“

Místní zubař? Nejspíš jediný. Teprve teď mi došlo, do jak malého města jsme se vlastně přistěhovali, protože v Berkeley jsem cestou do školy, kam jsem to měla jen čtyři bloky, potkala hned tři zubařské ordinace.

„Pracuje ale jen tři dny v týdnu, a protože je hodně aktivní, čehož sis určitě stačila všimnout, pomáhá různě po celém městě. Na farmářských trzích, v několika místních vinařstvích a tak.“

„Jo, všimla jsem si, že na víno si tu asi hodně potrpíte?“ Při jeho posledních slovech jsem si vybavila, kolik vinařství jsme minuli cestou k domu.

„Víno je zdejší chleba,“ zasmál se Elliot.

A právě v tom okamžiku jsem si uvědomila, že by nám spolu mohlo být dobře.

Jak mi už nebylo celé tři roky. Měla jsem řadu kamarádek, ale některé nevěděly, o čem se se mnou bavit, jiné nezvládaly moje melancholické nálady a další se koukaly jen po klucích, takže jsme ztratily společné zájmy.

Jenže hned nato Elliot všechno zkazil: „Tvoji rodiče jsou rozvedení?“

Najednou jsem se nemohla nadechnout, jako by mě nějakým způsobem urazil. „Ne.“

Elliot naklonil hlavu na stranu a tázavě se na mě zadíval. Samozřejmě mu nemohlo uniknout, že při obou návštěvách ve městě jsme přijeli jen s tátou.

Trvalo celou věčnost, než jsem se konečně dokázala znovu nadechnout.

„Máma před třemi roky zemřela.“

Moje slova dutě rezonovala místností a já věděla, že tímhle přiznáním se mezi námi něco nezvratně změnilo. Všechno se náhle zkomplikovalo. Už jsem nebyla jeho nová sousedka, možná docela zajímavá nebo naprosto nudná holka odvedle, ale dívka, s kterou se život nemazlil a která si zaslouží zvláštní ohledy.

Elliotovy oči se za tlustými skly brýlí ještě o poznání zvětšily. „Vážně?“

Beze slova jsem přikývla.

Nejraděj bych svá slova vzala zpátky, protože k čemu je víkendový dům, když v něm člověk nemůže uniknout smutku, který ho každou chvíli nesnesitelně bodá u srdce?

Elliot koukal kamsi k nohám a rozpačitě si hrál s povytaženou nití na kraťasech. „Vůbec netuším, co bych si počal.“

„To nevím ani já.“

Elliot nic neříkal a já nevěděla, jak po zmínce o matčině smrti znovu navázat přerušenou konverzaci. Stejně jako jsem netušila, jestli je to horší se skoro neznámým člověkem, jako byl Elliot, nebo s někým z našeho města, kdo mě odmalička znal a nezvládal nic než hraně povzbudivý nebo falešně soucitný tón.

„Máš nějaké oblíbené slovo?“

Překvapeně jsem zvedla hlavu, jestli jsem skutečně dobře slyšela.

„Ptáš se na moje oblíbené slovo?“

Elliot přikývl, naučeným pokrčením nosu, při kterém vypadal jako by se zlobil, si posunul padající brýle, a během okamžiku přidal další překvapivou poznámku. „Přivezla sis sedm krabic s knihami, takže hádám, že musíš mít nějaká oblíbená slova.“

Nic podobného mě nikdy předtím nenapadlo, ale teď se mi ten nápad líbil. Zavřela jsem oči a na chvíli se zamyslela.

„Pryskyřník,“ řekla jsem po pár okamžicích.

„Cože?“

„Pryskyřník je rostlina. A i když samotný název není nic moc, květy má moc pěkné. Navíc se mi líbí, že ho většina lidí nezná.“

To, že šlo o máminu oblíbenou květinu, jsem nezmínila.

„To je teda fakt holčičí odpověď.“

„Taky jsem holka.“

Elliot pořád upřeně zíral do země, ale dobře jsem si všimla, že jsem ho svým pryskyřníkem zaujala. Vsadila bych se, že čekal něco jako jednorožec, sedmikráska nebo upír.

„A co ty? Jaké je tvoje oblíbené slovo? Tipovala bych wolfram. Nebo něco jako obojživelník.“

„Regurgitovat,“ ušklíbl se Elliot.

Překvapeně jsem se poškrábala na nose. „To je dost divné slovo.“

Elliotův škleb se změnil v pobavený úsměv. „Líbí se mi ta spousta souhlásek a jak zní.“

„Myslíš zvukomalebně?“

Elliot na mě vytřeštil oči a při pohledu na jeho překvapený výraz jsem čekala, že každou chvíli se z nějakého tajného reproduktoru ve zdi ozve slavnostní fanfára. Dokonce si ani nevšiml, že mu brýle málem padají z nosu.

„Přesně tak.“

„Nejsem žádná pitomá husa, takže se nemusíš divit, že znám i odborné výrazy.“

„Nic podobného mě ani na okamžik nenapadlo,“ řekl šeptem s pohledem upřeným na krabici, odkud mi po chvíli podal další knihu.

Během pomalého systematického vybalování krabic jsem si nemohla nevšimnout jeho kradmých pohledů, kterými si mě zkoumavě prohlížel.

Tvářila jsem se, že nic nevidím.

Teď

Středa, 4. říjen

Mám pocit, jako by se mi v noci otevřela nějaká špatně zašitá rána.

Jsem celá rozbolavělá a cítím se pod psa. Koukám ke stropu, který vypadá ještě ubožeji než obvykle, a sleduju skvrny po vodě a pukliny, které se nade mnou táhnou jako postupně rostoucí pavučina. Větrák se lenivě otáčí stále dokola a zvuk jeho lopatek prořezávajících vzduch zapadá do Seanova rytmického oddechování.

Ššš.

Ššš.

Ššš.

Když jsem kolem druhé v noci dorazila domů, Sean už spal. Pro jednou jsem byla za své dlouhé směny docela ráda, protože si vůbec nedokážu představit, jak bych zvládla společnou večeři se Seanem a Phoebe, když od včerejšího setkání U Saula musím pořád myslet na Elliota.

Cestou domů, když jsem se postupně vzpamatovala ze shonu právě skončené směny a znovu si vybavila rozhovor s Elliotem, jsem se cítila trochu provinile. Mimo jiné protože jsem Elliota zapomněla představit Sabrině, což ode mě nebylo vůbec pěkné.

Jenže co jsem měla dělat, když se objevil tak náhle, jako by spadl z nebe?

Když zvednu ruce, abych si protřela oči, Sean se probudí, převalí se na stranu, jednou rukou mě chytne za bok a trochu si mě přitáhne. Od chvíle, kdy jsme se v květnu políbili, mám poprvé pocit, jako bych ho podváděla.

S hlasitým vzdechem ho odstrčím, posadím se na okraj postele a zabořím lokty do stehen.

„Jsi v pohodě, zlato?“ zeptá se Sean, načež se přisune a položí mi bradu na rameno.

O Elliotovi jsem s ním nikdy nemluvila. Což je po pravdě dost divné, protože jestli se máme vzít, měl by o mně všechno vědět. I když spolu zatím nejsme dlouho, důležité věci bychom neměli tajit, a musím říct, že moc důležitějších lidí jsem kolem sebe během velké části dospívání neměla. Sean ví, že jsem vyrostla v Berkeley a řadu víkendů trávila s tátou ve vinařské oblasti v Healdsburgu, kde jsem si udělala pár nových kamarádů, ale nemá ani tušení, že jsem se tam ve třinácti zamilovala do čtrnáctiletého Elliota, kterého jsem o pár let později vypudila ze svého života.

„Jasně,“ přikývnu. „Jsem jen trochu unavená.“

Cítím, jak se za mnou otáčí pohledem k hodinám, a takřka automaticky se k němu přidám. Je teprve za pět tři čtvrtě na sedm a moje směna začíná teprve v devět. Hrozně bych se potřebovala ještě vyspat.

Proč mi to můj mozek dělá?

Sean si prohrábne prošedivělé vlasy.

„Vůbec se nedivím. Asi by sis měla ještě lehnout.“

Vím přesně, co to znamená. Pojď do postele a než se Phoebe vzbudí, užijeme si trochu sexu.

Jenže je tu malý problém. Nějak se mi nechce riskovat, že se u toho budu cítit divně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska a jiná slova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.