Nevšední zápisky
ze Šanghaje

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Lukáš Mohelský

Nevšední zápisky ze Šanghaje – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Děkuji všem třem (následně čtyřem),
kteří si to celé prožili společně se mnou.

Všechny události a postavy v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo fyzickými či právnickými osobami je čistě náhodná.

Tato kniha vyšla s laskavým přispěním Středočeského kraje, Magistrátu města Mladá Boleslav a Indonéského velvyslanectví v Praze, za což jim tímto upřímně děkuji.

This book was published with the kind support of the Municipality of Mladá Boleslav, the Central Bohemian Region and the Embassy of Indonesia in Prague. I hereby express my sincere thanks to all the above mentioned institutions.

Stručný úvod

„Jasně! Kdy letíme?“ reagovala Ivča na můj dotaz, zda by si dovedla představit život v Šanghaji, když jsem poprvé přišel domů s myšlenkou, že bychom se někdy v budoucnu mohli podívat na delší dobu do Číny. Její neskrývané nadšení ovšem kalil objektivní fakt, že vůbec netušila, o čem vlastně mluví. Důkazem budiž špatně intonačně vyslovené „koničiva“, kterým mne hned další den uvítala po příchodu z práce. Snažil jsem se jí sice vysvětlit, že přestože Japonsko a Čína leží při pohledu ze střední Evropy víceméně v docházkové vzdálenosti vedle sebe, jde o dvě suverénní a zásadně odlišné země. Mé snahy vyšly zcela naprázdno, jelikož o víkendu Ivča slavnostně připravila tradiční čínské jídlo, abychom si prý pomalu zvykali. Při pohledu na servírované suši jsem si zhluboka povzdychl nad mezerami, které ve znalostech českých studentů zůstávají i po absolvování maturity ze zeměpisu. Její nadšení jsem se tedy snažil brzdit nejen proto, že nabídka na pracovní vyslání na Dálný východ byla v tu chvíli ryze hypotetická, ale také kvůli tomu, aby nedošlo ke zkázonosnému střetu Ivčiných očekávání a čínské reality.

O několik týdnů později se v mé e-mailové schránce skutečně objevila nabídka na přestup do čínské pobočky a možnost odjezdu celé rodiny do Asie tak přestala být pouze hypotetickou. Nebyl jsem si sice jistý, zda mám nabídku chápat více jako ocenění mých schopností, nebo spíše jako společensky přijatelnou formu odstranění mé maličkosti coby nežádoucího kolegy, nicméně z důvodů uvedených výše jsem neměl možnost nad jejím přijetím váhat.

Průzkumný výlet do východočínské Šanghaje, který zahraničnímu vyslání předchází, jsem z rodinných důvodů absolvoval sám. Ivču a obě děti jsem pravidelně informoval o aktuálním dění a konzultoval s nimi zejména nabízené možnosti ubytování. Dcera Sofie mému výkladu o plesnivějících zdech a okopaném nábytku nevěnovala prakticky žádnou pozornost, ale to jsem jí ve věku dvou let těžko mohl mít za zlé. Syn Lukas pak zpravidla usínal u popisu lokálních vzdělávacích institucí a zdravotnických zařízení. Ani na něj jsem se nezlobil, přece jen mu ještě nebyly ani tři měsíce. Ivča se mi sice snažila věnovat pozornost, nicméně bylo zřejmé, že je představou stěhování do Číny nadšena, takže veškeré nepříjemné zprávy, kterými byla má snaha o nalezení vhodného ubytování protkána, jednoduše ignorovala.

Po týdenním průzkumu terénu a návratu do České republiky jsem se snažil Ivčinu euforii krotit. Dá se říci, že zcela neúspěšně. Tématem domácích diskuzí tak nebylo, zda do Číny poletíme, ale kdy už tam budeme.

Těsně před Vánoci přišlo rozuzlení. K prvnímu únoru jsem se měl hlásit na novém pracovišti připraven šířit dobré jméno a zvyšovat finanční zisky naší společnosti na jejím dálnovýchodním odbytišti. Na rovinu přiznávám, že v tu chvíli už jsem byl i já nakažen Ivčiným entuziasmem a do Šanghaje jsem se těšil, takže mě vůbec nerozhodilo, že kvůli potížím s vízy v dětských pasech budu muset nejprve odletět sám, abych se po čtrnácti dnech vrátil na evropský kontinent a pomohl s transportem Ivče a dětem.

Měli jsme před sebou opravdu nezapomenutelné tři roky, ale ještě jsme o tom nevěděli.

Mimořádná linka Mladá Boleslav — Šanghaj

Jak už to obvykle bývá, takřka všechno jsme nechali na poslední chvíli. I když vlastně nechali – většinu toho nechání bych v tomto případě poměrně jednoznačně přiřkl Ivče. Já už jsem byl v Číně měsíc zaměstnán, z čehož jsem tam dva týdny dokonce skutečně pobýval. Poslední den před celorodinným odletem z ČR jsem tedy pouze vracel auto, což obnášelo větší než malé množství cest mezi servisem, garáží, policií a pojišťovnou, abych ve výsledku nashromáždil hned pět pojistných událostí (včetně záhadně zmizelého plata), dále jsem vyzvedával cestovní pasy celé rodiny s novotou vonícími čínskými vízy, uzavíral dvě nájemní smlouvy na parkovací místa a hned na několika různých lokalitách vracel mobil, tablet a počítač. Objektivně je tedy nutno uznat, že přípravu na odjezd jsme podcenili oba dva, ať to nezůstane jenom na Ivče. Výsledkem tak zcela nepřekvapivě bylo, že jsme se večer hrozně pohádali, jak a hlavně kvůli komu vůbec nic nestíháme, a spát jsme šli sotva čtyři hodiny před budíkem. Rodinné rozpoložení před přesunem na Dálný východ tak mělo k ideálu dále než maďarský guláš k veganské stravě. Ještě že děti byly v rámci možností hodné a zdravé.

Po zmíněných čtyřech hodinách spánku nás zvonění budíku skutečně nenadchlo, nicméně z postele nás dostalo. Nechat na poslední chvíli i odjezd na letiště už by se nám skutečně mohlo vymstít. Měli jsme před sebou slastnou vidinu zaslouženého odpočinku při jedenáctihodinovém letu mezi Vídní a Šanghají, jelikož jsme ze všech možných (a několika nemožných) leteckých spojení po velice dlouhé a uvážlivé poradě vybrali to, u kterého jsme předpokládali nejmenší rozhození biorytmů všech čtyř cestujících. Před definitivním odjezdem jsme ústně, telefonicky i e-mailem předávali poslední pokyny, co že to vlastně mají příbuzní a kamarádi dělat s věcmi, které za sebou necháváme v opouštěném bytě. Kdyby všechno klapalo lépe, dávno jsme tyto věci rozdistribuovali do jejich cílových destinací a nyní jsme už žádné pokyny vydávat nemuseli. Nic takového se ovšem nestalo, a tak u nás hned po ránu klepal nedaleko bydlící kamarád, aby si odnesl mouku, mléko, vajíčka a nespotřebované zbytky šamponů a sprchových gelů. Pak už zbývalo jenom vypnout pojistky a přestěhovat celý ansámbl do přistaveného vozu, jenž svými vnitřními rozměry připomínal menší tělocvičnu. I přesto měl problém všechnu naši bagáž pojmout. Na opuštění bytu tak nejprve zareagovaly prudkým poklesem akcie elektrárenské skupiny ČEZ (odpověď na vypnutí pojistek) a následně i já, jelikož jsem si uvědomil, že jsem doma zapomněl pasy. Takže návrat od auta domů, nahození pojistek, růst ceny akcií ČEZu na původní hodnoty, zmatek v bytě, nalezení pasů, shození pojistek, opětovný pád akcií elektrárenského giganta (dneska to je tedy volatilní začátek obchodování na burze, to se jen tak nevidí) a nasednutí do vozu. Náš řidič byl nejen sympaťák, ale také vicemistr světa v tetrisu z roku 2011. Pravděpodobně. Kdyby jím totiž nebyl, nedokázal by vměstnat osm check-in zavazadel (průměrná hmotnost 26,4 kg), sedm kabinových zavazadel (průměrná hmotnost 9,6 kg, tedy výrazně přes limit; doufali jsme buď v tradiční absenci vážení příruční batožiny, nebo v laskavé přimhouření jinak přísných oček letadlo odbavujícího personálu, případně v obé), jeden velký dětský kočár, jedny dětské golfky a jednu florbalovou hokejku v dnes již nevyráběné velikosti sto čtyři centimetry do zavazadlového prostoru přistavené tělocvičny. Odjezd z Boleslavi se nám tak zcela překvapivě podařilo uskutečnit v původně plánovaný čas. Na to bych si ještě včera večer (respektive dnes brzy ráno) rozhodně nevsadil.

Na letiště jsme dorazili po poměrně nudné, poměrně krátké a poměrně bezproblémové cestě. Vyzkoušeli jsme si i jízdu tunelem, jehož cena překročila původní rozpočet o pouhých osm set šedesát procent (jeli jsme Blankou). Jelikož byl řidič skutečný sympaťák, pomohl nám nejen s vyložením celé bagáže na letištním parkovišti, ale zároveň i s její dopravou k odbavovacímu kiosku. Upřímně, ovládnout tři pojízdné letištní košíky napěchované kufry, dva kočárky a jednu manželku pro mě byl neřešitelný rébus. Řidiči tímto ještě jednou děkuji.

Paní u pultíku byla z rozsahu našeho příslušenství značně nesvá a v prvním kroku nás zkusila poslat k přepážkám s označením „Economy“. Cha chá. Žádná taková, paní, přestože vypadáme jak Eritrejci před naloděním v Libyi, jsme solidní rodina a do Číny cestujeme v businessu. Samozřejmě každý na své sedačce. Po tomto zjištění se paní orosila a zavolala posily. Tím se nicméně proces našeho odbavení nijak nezrychlil. Spíše naopak. Když se nám společnými silami podařilo naskenovat všech osm podpalubních kufrů, přivolaná posila zaregistrovala, že do Šanghaje letíme přes Vídeň (to je překvapení, když to stojí na všech letenkách…). Takže paní, která už nebyla orosená, ale regulérně zpocená, musela na pásu zapnout zpětný chod a všechny kufry zase vytahat. Měl jsem z toho neskutečnou „radost“, jelikož jsem tam stál teprve slabých pětadvacet minut. Sofie mezitím lítala po letištní hale (co taky v letištní hale dělat jiného, že ano) a Ivča se ji víceméně bezúspěšně snažila dohonit. Když jsme začínali druhou rundu načítání kufrů, paní si všimla, že jeden z naší čtveřice nemá na linku Praha–Vídeň potvrzené sedadlo. A jestli by nám prý nevadilo, kdyby slečna Sofie seděla o sedm řad za námi. Takhle, nám by to asi ani nevadilo, ale nejsem si jistý, co by na to řekla samotná slečna Sofie, a hlavně, co by na to řekli kolem ní sedící pasažéři. Taky se paní mohla před položením otázky podívat na ročník narození a z něj vyplývající věk dvou let a dvou měsíců.

Po další čtvrthodině jsme měli všechny podpalubní kufry úspěšně odbaveny a už nám zbývalo jenom sedm palubních zavazadel, dva kočárky a jedna florbalová hokejka. U té nastala drobná potíž, jelikož mě s ní nechtěli pustit na palubu – prý by mi ji mohl někdo z ostatních cestujících zcizit, následně pomocí ní přemoci posádku, prokopat se do kokpitu, dobře mířenými ranami usmrtit oba piloty a po převzetí kniplu emigrovat do západního Německa (nebo do jiné, podobně exotické krajiny). Upřímně řečeno si myslím, že maximální schopnosti mé florbalové hokejky byly v tomto modelovém scénáři, který mi paní za přepážkou v rychlosti načrtla, minimálně částečně nadhodnoceny. Nicméně obsluha byla neoblomná, a hokejka proto musela dostat speciální odbavovací režim tzv. nadrozměrného zavazadla. Díky tomu získala vlastní letenku, se kterou ale mohla jen do podpalubí. Myslím, že florbalové hokejky obvykle tímto způsobem necestují, ale nechtěl jsem se s paní hádat. V celkovém součtu jsem u kiosku strávil více než hodinu. Ihned po našem kompletním odbavení dala paní na stůl cedulku „Nerušit“, v rychlosti sepsala okamžitou výpověď a odjela na ČVUT vyvíjet reálně fungující perpetuum mobile, jelikož to dle jejích vlastních slov prý bude mnohem jednodušší práce. Citlivka.

Během té hodiny, kdy já odbavoval zavazadla a Sofinka lítala po hale, se Lukin projevoval svým typickým nicneděláním. Jak se ovšem brzy ukázalo, bylo jeho nicnedělání v tomto případě pouze zdánlivé. Když jsme totiž slavně opustili přepážku a zamířili k pasové a rentgenové kontrole, nemohli jsme si nevšimnout, že za námi zůstává mlžný opar, který svými rozměry ze všeho nejvíce připomínal jaderný mrak. Když se Ivča odvážila udělat krok zpět a ocitnout se tak blíže středu tohoto mraku, rázem zjistila, že zmiňovaný opar připomíná nukleární explozi nejen rozměry, ale i zápachem (nejsem si tedy úplně jistý, jak je cítit nukleární exploze, každopádně smrad táhnoucí se od Lukase byl vpravdě apokalyptický). Hned jsme věděli, že na rentgen přímou cestou nedorazíme.

S ohledem na rozměry letištní haly jsme záchodky našli po slabých dvaceti minutách. Jaderný mrak tou dobou již hrozil protrhnout křehkou stropní krytinu. Ivča s sebou na cestu předvídavě zabalila kompletní sadu náhradního oblečení jak pro Lukina, tak pro Sofinku. Zcela nepředvídavě ovšem pro každého nachystala pouze jednu tuto sadu. Lukin totiž poctivou prací dramaticky přeplnil absorbční kapacitu dětské pleny velikosti čtyři (dle věku měl mít dvojky), takže krásným zlatým nátěrem obohatil také svoje bodýčko, kalhoty a svetřík. Vzhledem k toxicitě zmíněného jsem začal urychleně hledat nejbližší sklad chemicko-biologických zbraní, ale s ohledem na omezený čas jsem se nakonec spokojil s tvrzeným igelitovým pytlem, který mi prozřetelně nabídla polsky mluvící uklízecí četa, jež měla takovou hrůzu z představy, že bychom znečištěné věci volně pohodili na WC, že nám igeliťáky dala hned tři. Třeba se budou hodit. Všechno náhradní prádlo na šestnáct následujících hodin si tak Lukin vyplýtval už na Ruzyni. Co bude dělat, až se pokadí ve Vídni, to opravdu nevím.

Let do Rakouska probíhal nadmíru příjemně. Ivča byla vykulená, že na padesát minut letu dostaneme jako jediní z celého letadla jídlo. Sofinka byly vykulená, jak malinké jsou domy a auta na zemi. Já byl vykulený, že se nám vše podařilo stihnout a skutečně letíme, a Lukin byl vykulený, protože zase tlačil. Tentokrát naštěstí jen prdy. Na přestup jsme měli naplánovanou pouhou hodinu, což se sice zdálo trochu riskantní, jelikož jakýkoli silnější protivítr, který by naše letadlo z Prahy do Vídně zpozdil, znamenal přímé ohrožení nástupu na spoj do Šanghaje, nicméně to zároveň znamenalo, že se nebudeme nikde moc ochomýtat a rovnou zase poletíme.

Po opravdu velmi krátkém čekání na rakouské půdě jsme už rozdělávali bivak v první řadě gigantického mezikontinentálního letadla. Paní z pražské přepážky bych tímto zpětně vytknul, že nám vytiskla překrásné letenky do třetí řady, ve které se děti do dvou let věku vůbec nesmějí přepravovat (doufám, že podobné pracovní kiksy nebude opakovat na ČVUT). Změna sedaček naštěstí proběhla zcela bez problémů, jelikož díky sotva třetinové vytíženosti celkové kapacity nikomu nevadilo, že jsme si sedli jinam, než kam jsme měli místenky. Dalším krokem, kterým jsme si definitivně získali přízeň posádky, byla Sofinčina nutkavá potřeba jít čurat přesně v okamžiku, kdy letadlo začalo na ranveji zrychlovat z padesáti na tři sta. Prekérní situace. Nicméně i to jsme zvládli, ačkoli nočník při provádění vyměšování svíral se zemským povrchem úhel přibližně třiceti stupňů. Hned poté co nám letuška vytkla, že toto se skutečně nedělá, jsem ji s úsměvem na tváři požádal, jestli by ten nočník mohla odnést a vylít, ať je tady aspoň nějak užitečná. Slovní odpovědi jsem se nedočkal, ale z jejího neverbálního projevu jsem pochopil, že mou žádost velmi pravděpodobně nesplní, jelikož se otočila a beze slov odešla.

Asi po patnácti minutách ve vzduchu jsme si všimli, že Sofinka usnula. To sice bylo o dobré dvě hodiny dříve, než jsme plánovali, nicméně kdyby jí to mělo vydržet až do Šanghaje, rozhodně bychom neměli nic proti. Po prvním drobnějším občerstvení přišel fešák v kuchařské čepici a začal rozdávat jídelní lístky. Ivča si nejprve myslela, že je součástí nějakého vtipu, který jsem si na ni vymyslel, nicméně brzy pochopila, že přemluvit ke spolupráci všechny pasažéry by bylo i nad moje síly, a skutečně si začala v nabídce vybírat své menu. Jídlo jsme měli brzy za sebou, Ivča nakojila Lukina, který hned poté odpadl, dala si dvojku vína na usnutí (pak hned ještě jednu, prý kdyby ta první nezabrala) a už jsme se oba uvelebovali do spací pozice. Já jsem se předtím samozřejmě ještě převlékl do pyžámka. Nebudu přece spát v tom, v čem cestuji, nejsem barbar. Už jsem si myslel, že usínám, když mě najednou probudil dětský řev. „Tatíííí!!! Taaatííínkůůůůů!“ Ejhle, Sofinka předsunula čas probuzení přibližně o devět hodin a čtyřicet dva minut. Co tedy bude následujících devět hodin a čtyřicet dva minut do přistání dělat, to opravdu nevím, ale já chci spát. Výhodou manželství a rodičovství je, že chtít můžu prakticky cokoli. Dělat ale vždycky musím to, co chce manželka nebo ratolesti. V tuto chvíli přišla na řadu hra na česání. Tato hra je pro mne i s ohledem na skromnost mé kštice zajímavá jen po limitně krátkou dobu, takže jsem byl moc rád, když se mi povedlo dceru přesvědčit, že sledovat Ledové království v angličtině se sluchátky na uších je dětská nirvána. Žel bohu jsem já musel plnit funkci židličky, jelikož z tatínka je přece mnohem lepší výhled na obrazovku než ze sedačky. Ve stejnou dobu posádka usoudila, že cestující mají chuť jít spát, a celé letadlo zhasla. Což o to, já i Ivča bychom chuť na spánek skutečně našli, nicméně Sofinka zcela určitě ne. Ještě horší ovšem bylo, že na nečekané zšeření interiéru zareagoval i dosud na své sedačce klidně odpočívající Lukýnek.

A zareagoval u něj dost neobvyklým způsobem – začal totiž řvát. Dobrá, dobrá, dostaneš najíst a bude zase dobře, nemusíš kvůli tomu hned tak vyvádět, uklidňoval jsem spíše sebe než jeho. Ivča se probudila výskokem s šokem ve tváři, z nějž bylo více než patrné, že na usnutí jí zcela bez potíží zabrala již první dvojka vína a ta druhá ji na ne úplně krátký okamžik z hlavy dokonale vymazala informaci o tom, kde právě je a co tam dělá. Naštěstí se do ne úplně všední reality dokázala poměrně rychle vrátit. Jelikož posádka v danou chvíli právě obědvala, měla z našeho zvonění jistě ohromnou radost, kterou ovšem dokázala umně skrývat. Nechali jsme si ohřát dětské jídlo, u něhož jsem se po bleskové vizuální kontrole neubránil otázce, zda tu skleničku vezeme naplněnou již z obchodu, nebo zda ji Lukin naplnil teprve v letištní hale v Praze. Po ochutnání jsem zjistil, že velice pravděpodobně jde o první variantu, nicméně ani alternativu jsem stoprocentně zavrhnout nedokázal. Žel bohu po několika soustech, která skončila krásně symetricky rozprostřena po obou televizních obrazovkách před námi, se ukázalo, že Lukin hlad nemá. Plínku má čistou, vyspaný je taky, tak proč sakra řve?!

V knížkách pro nastávající rodiče se píše, že brzy po narození děťátka začnete rozeznávat různé druhy pláče, které mají různý důvod. Jsou to lži. Dítě řve pokaždé stejně, ať už má hlad, je podělané, nebo ho trápí kolika, takže identifikace spouštěče křiku je sázka do loterie. Let samotný naštěstí vytváří v kabině poměrně silnou hlukovou kulisu, jelikož jinak by nás ostatní cestující přinutili vystoupit už nad Moskvou. Lukina se nám podařilo trochu ztišit jen, když jsme s ním chodili po letadle.

Letadlo není z logiky věci zrovna ideální dopravní prostředek na delší procházky. A před námi bylo ještě dobrých osm hodin cesty. Do toho se ozvala Sofie, že jí skončila Elza a že to chce pustit ještě jednou. Dopředu prozradím, že až do Šanghaje neusnula, takže Ledové království viděla celkem šestkrát, ale alespoň od ní byl klid. Přestože jsme se v rámci zachování zbytků duševního zdraví v nošení Lukina po letadle střídali v pravidelných desetiminutových intervalech, nedá se v mých očích průběh celého letu označit jako idylický. Zcela pak pomíjím fakt, že jedním z našich cílů bylo dohnat během cesty spánkový deficit z předešlé noci a připravit se tak na dlouhý první den v Šanghaji. To se v podstatě úplně nepodařilo. Na přistávací plochu jednoho z největších letišť světa jsme tak dosedali ve stavu, který zcela určitě neodpovídal našim plánům.

I když jsme měli sedačky velice blízko východu, letadlo jsme opouštěli až jako jedni z posledních. Pobalit všechny hračky, které Sofinka stihla v průběhu sledování pohádky neorganizovaně rozházet nejen po našich sedačkách, ale též v okolí dalších zhruba čtyř řad, prostě chvilku zabralo. Následně bylo třeba všechny tyto propriety narvat do kufru, Ivča musela zpacifikovat Lukina a jeho příslušenství (to máte plínky, přebalovací dečky, lžičky, skleničky s jídlem, dudáky, plyšové hračky, zvukové hračky a knížky) a já jsem se musel dojít na záchod převléknout z pyžama zpátky do společensky akceptovatelnějšího úboru (jelikož jsem v tu dobu ještě nevěděl, že pyžamo je v Číně společensky přijatelným oděvem v kteroukoli denní i noční hodinu na kterémkoli veřejném místě včetně letiště). Výhodou našeho pozdního vystoupení bylo, že jsme se u dveří s nikým nemačkali, což je jinak jeden z oblíbených sportů všech pasažérů.

Znalcům rozměrů a struktury šanghajského letiště neprozradím nic objevného, nicméně ostatní si dovolím upozornit na jeho gigantičnost. Na tomto letišti by středně velká letadla mohla přistávat na chodbách a nikomu by to nepřišlo zvláštní. Jakou euforii jsme tedy prožívali, když jsme táhli dvě děti a sedm kabinových zavazadel směrem k celním procedurám koridorem, který délkou překonával půlmaratónskou trať a šířkou Vltavu u Karlova mostu, si člověk může jednoduše domyslet. Na obranu Sofinky musím říct, že pro nás zcela nepochopitelně byla nabitá energií, přestože v Čechách právě odbíjela půlnoc. Běhala po volném prostranství jako smyslů zbavená a koukala se z oken na přistávající letadla. Obrovské množství zavazadel a hned dvě děti (tedy o jedno víc, než je v Číně obvyklé) ovšem měly i své výhody. Když jsme dorazili k frontám s pasovou kontrolou, hned na nás zvesela mával šikmooký úředník a okamžitě nás pustil VIP průchodem až k přepážce. Kyselé pohledy běžných čekajících jsme si náležitě vychutnali.

Když Sofinka uviděla, kolik lidí čeká na pasovou kontrolu, neudržela se a na celou obrovskou halu z plných plic zakřičela: „Ahóóóóóój! Už jsem tááááááádyyyyy!“ Její radost z přistání v Číně byla vskutku nezměrná. Podobné nadšení ani náznakem neprojevoval pasový úředník, jelikož jeho úkolem bylo mimo jiné každého vstupujícího vyfotit. Já s Ivčou jsme mu pochopitelně vystřihli americký úsměv (kruhy pod očima nepočítám), ale Sofie se do čočky fotoaparátu odmítla dívat byť jen na pikosekundu, takže je v Čínské lidové republice zaregistrováno pouze její levé ucho. Když jsem zvedl Lukina, ať si ho úředník také vyfotí, jen mávl rukou a něco nesrozumitelně (nebo čínsky) zamumlal. K radosti obou stran nicméně poté zazněly čtyři rány značící razítka do pasů a my jsme se vydali vstříc výdeji zavazadel.

Zde jsem si vzpomněl na jednu z prvních klasických videoher, ve které vlk drží v ruce pánev, do níž musí chytat z různých míst vypadávající vajíčka (téma bylo vskutku absurdní). V této hře jsem na prvním stupni základní školy vynikal. Jak se brzy ukázalo, můj um mne žel bohu za následující dvě desetiletí opustil. Jelikož jsem dostal za úkol vyzvednout z pásu všechna naše zavazadla, tedy nejenom polovinu těch důležitějších, jak jsem v únavě a stále častějších epizodách mikrospánku navrhoval, strávil jsem odchytem všech osmi kousků a dvou kočárů k tomu pěkných pár desítek minut. Ten nejvykutálenější z kufrů projel kolem hned čtyřikrát, než se mi ho podařilo stáhnout na přistavený vozík. Hokejku jsem samozřejmě zkušeně chytil hned napoprvé. Odlovením kufrů jsme ovšem ještě vyhráno neměli.

Se slzou v oku jsem vzpomínal na řidiče sympaťáka, který nám v Praze pomohl s bágly až k přepážce. Ukočírovat tři přeplněné vozíky s kufry, do toho jeden kočár s miminem, jedno pobíhající dítě, jednu těžce znavenou manželku a tři cestovní zavazadla k tomu bylo zkrátka moc. Cestou jsem srazil nepočítaně kuželů, které vytyčovaly cestu k východu, ale s pomocí Konfuciovou (ke kterému se místní modlí, mají-li to dovoleno) se mi ve finále podařilo projet výstupními dveřmi. Za těmi už na nás čekala realitní makléřka, v jejímž doprovodu jsem byl před Vánoci vybírat nové rodinné sídlo. Když spatřila velikost našeho vybavení, klekla na kolena a prosila o slitování. Moje slova o tom, že jsem jí přece psal, aby raději přijela větším vozem, ji ani trochu neuklidnila. Po počátečním šoku se nicméně rychle zapojila do manipulace s batožinou a za moment už jsme si to vesele štrádovali k parkovišti. Zde se opakovala podobná scénka, jelikož ani řidič evidentně nebyl na ansámbl našich rozměrů zvyklý. Po několika minutách nadávání v čínském jazyce řekl, že je ochoten odvézt nás, pár příručních zavazadel a jeden kočár. Pochopil jsem, že ten zbytek by nám nevzali ani do úschovny, jelikož by to překročilo její kapacitu, a požádal jsem makléřku, ať objedná jeden stěhovací vůz, do kterého zbývající kufry naložíme. Moc se jí nechtělo, ale rychle pochopila, že jinou možnost nemá. A jeli jsme.

Jak jsme se ubytovali

Spousta kolegů nám tvrdila, že byty v mnou vybrané čínské rezidenci sice při první prohlídce vypadají vybydleně, ale že když už se pro daný apartmán člověk rozhodne, dají ho do kupy a při příjezdu je pak v mnohem lepším stavu. Buď jejich příbytky v prvním dějství připomínaly špatně uklizenou jeskyni, nebo jsme holt měli smůlu. Když jsme totiž otevřeli dveře bytu, dýchl na nás neuvěřitelný chlad a dojem holovybavení. Já jsem z toho byl docela deprimován, jelikož při původní prohlídce mi byt přišel docela pěkný. Jenže tenkrát byl zabydlen dánskou rodinou, která ovšem před měsícem a půl Asii opustila. Ostatním členům rodiny to bylo upřímně jedno a šli by se rovnou natáhnout, kdyby však měli na co. Postele totiž byly k jejich smůle ve stavu pokročilé rozloženosti a matrace zabalené v igelitu. Deky a polštáře chyběly úplně.

Nechal jsem je, ať ten zážitek vstřebají v plné síle, a odešel jsem nosit zavazadla. Jel jsem výtahem nahoru a dolů asi šestnáctkrát a pak už mi zbývalo jen posledních sedm kufrů. Když jsem v bytě vše vyskládal, zabralo to polovinu obýváku do výše dvou metrů, což bylo opravdu s podivem, jelikož pokoj měl rozměry menšího koncertního sálu. Ostatně, celý byt byl viděno českou optikou obří, a k čemu využijeme hned čtyři koupelny, to jsem skutečně tápal. Ujal jsem se role velitele smečky a začal jsem skládat postele a rozbalovat matrace. To mi zabralo slabé dvě hodinky, což jsem s ohledem na vlastní manuální zručnost pokládal za neskutečně krátký čas. Během toho Sofinka usnula na podlaze, Lukin v kočáru a Ivča vestoje. Původní plán, že po příletu rozhodně nesmíme usnout, abychom se co nejrychleji adaptovali na místní rozvržení dne a noci, vzal za své po několika málo minutách, kdy jsem se ke skupině zařezávajících přidal i já. Vzbudili jsme se kolem půl páté odpoledne téhož dne, takže o nějakém bleskovém přehození biorytmu nemohla být ani v nejmenším řeč. Ale měli jsme kam složit hlavu, to bylo pro první den to nejdůležitejší.

Kolem půlnoci se nám pak opět podařilo zabrat a všichni jsme únavou usnuli. Jeden z nás ovšem pouze na dvě hodiny. Žel bohu byla tímto jedním z nás Sofinka. Následovalo nekonečných sto padesát dva minut, kdy Sofie běhala po bytě a křičela buď „jáááá zpíííííváááám“ nebo „máááámo, tááááto, v komože je myš“. Zatímco to první byl nepopiratelný fakt, u toho druhého jsme si nebyli úplně jistí, jelikož z komory se sice ozýval divný šramot, ale jestli to byly myši, nebo švábi, jsme stoprocentně určit nedokázali.

Nákupní očistec

Ranní vstávání kolem deváté proběhlo bez Sofie, kterou se nám podařilo probudit k životu až o hodinu a půl později. To už jsme byli po snídani. Lukin na nové působiště reagoval mnohem smířlivěji než Sofinka a jednoduše si pořád dudal nebo spal. Těsně po jedenácté jsme mohli slavnostně vyrazit na nákup do celosvětově velmi oblíbeného švédského obchodního domu s nábytkem. Dopředu jsme si ovšem zapomněli zjistit, že jeho obliba je v Šanghaji skutečně extrémní a místní pobočka je s přehledem nejnavštěvovanější filiálkou na světě. Na druhou stranu otevřeně přiznávám, že i kdybychom to dopředu věděli, stejně bychom tam jeli, jelikož žádný jiný obchodní dům s nábytkem jsme tady neznali.

Pro doplnění cestovatelských zážitků celé rodiny jsem se rozhodl, že Ivče a dětem ukážu, jak funguje místní systém autobusových linek a metra. Výsledek byl tristní – autobusový systém je pro čínsky nehovořícího člověka zcela nepochopitelným labyrintem a jeho mapa ze všeho nejvíce připomíná výborně rozjetou žížalí swingers party. Metro je sice o poznání strukturovanější, nicméně pro změnu naprosto nevhodné pro cestování s kočárkem. Kdybychom šťastnou náhodou nepotkali jednoho italského kolegu z práce, přenášíme kočárek přes několik zábradlí umístěných ve výšce Ivčiných očí ještě teď.

Obohaceni o nové zkušenosti jsme v obchodním domě bez váhání zamířili rovnou k jídlu. Tragickým kulinářským omylem jsme ovšem místo osvědčených koňských kuliček zvolili na plakátu vábně vypadající kuře kung pao. To, co nám přistálo na talíři, nepřipomínalo ani daný plakát, ani žádné jiné kung pao, které jsme kdy v životě viděli. Když se navíc ukázalo, že kuřecí v té rýži sice zamícháno je, ale většina z něj je směsicí šlach, kostí a špeku, vrhli jsme se raději rovnou na dezert. Ten byl fajn. Následně už nic nestálo v cestě nákupnímu obžerství.

Kdo švédské obchodní domy s nábytkem zná, ten ví, že mít s sebou seznam a odškrtávat položku po položce je v tomto obchodě zhola nemožné. Jde-li totiž člověk pro noční stolek, musí chca nechca projít oddělením kuchyní, koupelen a polovinou koberců, kde si může střihnout zkratku k drobnému dětskému textilu, a teprve po překonání venkovního nábytku se mu zjeví požadovaný stolek. U něj si ovšem pouze opíše číslo, aby se následně přes oddělení sedaček, plánování skříní a nádobí dostal k výtahu, který ho sveze o patro níž. Zde proběhne sekci umělých květin, živých květin, dekoračních předmětů a dětského nábytku, než se konečně dostane do skladu o velikosti několika fotbalových hřišť. Pokud má člověk nadprůměrný cit pro pohyb v prostoru, stihne v tomto skladu najít přihrádku s nočními stolky za nicotných pár desítek minut – aby se dozvěděl, že zboží je dočasně nedostupné. Dosud jsem nepochopil, jak je možné, že obchodní řetězec s takto cíleně sadisticky budovaným zákaznickým zážitkem ještě přežívá.

Takže to bychom měli jeden noční stolek. Náš nákupní seznam ovšem čítal celkem padesát osm položek. Možná dokonce padesát devět, nevím přesně. Po nalezení prvních šestnácti se Sofinka začala dožadovat čůrání. Bylo jasné, že až ke kasám to udržet nemůže, takže jsem se spolu s ní prodral celým nákupním centrem na dětské záchůdky. Po návratu a dalších přibližně dvaadvaceti položkách seznamu se celá scénka opakovala. Ještě že Lukin byl zlatý a nenadával. Nicméně i na něj to po několika hodinách bylo moc a podělal se. Velikost nálože byla srovnatelná s tou ruzyňskou. Problémem bylo, že jsme tentokrát neměli sadu náhradního oblečení, takže dostal jenom čistou plínu. Když si neumí dojít na záchod, tak ať si je v podělaném. Tento náš přístup měl výhodu v tom, že se od našeho vozíku začali ostatní nakupující rychle vzdalovat. My jsme si na přetrvávající smrad zvykli. Z popisu lze správně vytušit, že moje i Ivčiny nervy byly v tomto bodě již na pochodu, díky čemuž jsme byli ochotni dělat rodičovské kompromisy, jež jsou pro nás za běžných situací neakceptovatelné.

Asi ve dvou třetinách seznamu bylo evidentní, že jeden košík stačit nebude. Došel jsem tedy pro druhý. Manipulace s dvěma Ikea košíky, jedním dětským kočárkem a jedním dítětem v náručí byla strastiplná. Měl jsem nicméně natrénováno z letiště. Po sedmi, nepřeháním, skutečně po sedmi hodinách čistého času jsme se úspěšně dopracovali do skladu. V tu chvíli Ivča rezignovala na další vyhledávání nákupních položek a spolu s dětmi zaujala strategické místo na jedné z vystavených sedacích souprav, zcela ignorujíc nápis „NESEDAT!“ vyvedený křiklavě červenou barvou hned v několika jazycích. Chtěl jsem udělat totéž, ale bylo mi vysvětleno, že v takovém případě není nikdo, kdo by náš nákup dokončil. To byl objektivní fakt, a já jsem tedy musel vyrazit zpět do nákupního víru.

Druhý košík mi byl brzy malý, jelikož položky ve skladu jsou svými rozměry nesrovnatelné s položkami v obchodě. Zaparkoval jsem ho u rezignované rodiny a šel jsem pro další. Můj orientační smysl ve skladovém komplexu naprosto selhával, takže jsem hledáním strávil víc jak hodinu. Následně jsme měli dva plné koše z obchodu, dva plné koše ze skladu a jeden kočár plný dvou dětí. Byli jsme totálně zničení. Paní na pokladně náš stav správně zhodnotila a celý nákup si naskenovala bez naší pomoci. Patří jí za to dík.

Symbolickou tečkou za nákupem byla jeho celková cena, na jejíž uhrazení nám nestačily peníze. Naštěstí celková suma překročila můj aktuální zůstatek na bankovním kontě o pouhých dvě stě korun, takže jsme museli vrátit pouze jeden odpadkový koš. Zbytek jsem zaplatit dokázal. Otázku, jakým způsobem přežijeme celý měsíc, když na čínském účtu nemáme ani floka, jsme v daném rozpoložení nebyli schopni zodpovědět.

Transportovat daný nákup domů vlastními silami bylo zhola nemožné. Transportovat daný nákup domů taxíkem bylo zhola nemožné. Transportovat daný nákup domů nabízenou přepravní službou se v první chvíli sice také jevilo zhola nemožné, ale z nabízených variant nejproveditelnější. Nakoupené zboží jsme proto zase odevzdali na k tomu určené přepážce a modlili jsme se, aby nás Číňani pochopili a my se s tímto zbožím ještě někdy setkali. Přece jen jsme za sebou měli platbu účtenky, která délkou hravě pokořila tři a půl metru, což mohu dokázat, jelikož jsem to doma přeměřoval.

Nákup dorazil prakticky bez potíží další den dopoledne. Jelikož já trávil čas vytvářením přidané hodnoty v místní pobočce mezinárodního průmyslového konglomerátu, musela chudák Ivča asijským stěhovákům vysvětlovat, že nám nevyhořel třípatrový dům a že všechny ty věci skutečně patří do našeho bytu. Chlapi jí to prý vůbec nechtěli věřit – pravděpodobně proto, že většinu plochy stále zabíraly nevybalené kufry. Ve finále ale všechen nábytek v bytě nechali.

Následujících několik nocí jsem strávil montováním dovezených kusů skříněk, židlí, poliček a domečků pro panenky, a když jsem si chtěl trochu odpočinout, zavybaloval jsem si několik kufrů. Trvalo to, ale z výsledku jsme měli radost. Já zejména proto, že jsem si poprvé v životě obstaral vrtačku a se zručností sobě vlastní vyvrtal několik exkluzivních dírek; Sofinka zejména proto, že jsme jí do pokojíčku pořídili zmenšeninu cirkusového šapitó; Ivča zejména proto, že konečně mohla opět jíst příborem, a nikoli pouze jeho plastovou náhražkou; a Lukin zejména proto, že z obou jeho rodičů spadlo trochu stresu, což každé mimino okamžitě vycítí.

Ukázalo se ovšem, že náš nákup nebyl zcela bezchybný. Doma se nám totiž nakupily hned dvě dětské postýlky (přičemž využití jsme našli pouze pro jednu z nich), osm zásobníků na mýdlo (přestože máme „jen“ čtyři koupelny) a třináct utěrek. Ale hlavně že můžeme začít bydlet.

Jak jsem Ivče vyjednal řidiče

Jeden den v týdnu mají partnerky (případně partneři, abych byl genderově férový) místních zaměstnanců k dispozici vůz s řidičem. Po několika hodinách intenzivních diskuzí jsme se doma domluvili, že pro Ivču by nejlepším dnem k přistavení osobní limuzíny byl pátek. Píšu tedy koordinátorovi limuzín:

Já: „Dobrý den. Chtěl bych si zarezervovat vůz pro partnerku.“

Koordinátor: „Dobrý den. To nás velice těší. Který den by Vám vyhovoval?“

Já: „Nejlepší by byl pátek.“

Koordinátor: „Je mi to moc líto, ale pátek už je plně obsazen.“

Já: „Který den mi tedy můžete nabídnout?“

Koordinátor: „Z celého týdne Vám mohu nabídnout pouze středu. Vyhovuje Vám středa?“

Já: „Pokud žádný jiný den není možný, tak si tedy vezmeme středu. Ale pátek by byl lepší.“

Koordinátor: „Dobrá, dám Vám tedy pátek. Pěkný den.“

Takto jednoduché to tu je.

Jak Sofinka chodila do školky, tedy pardon, jak Sofie chodila do školy

V první řadě je nutné říci, že Sofinka v Šanghaji nechodila do žádné školky. Školka je pro mimina a nedouky. Sofie v Číně chodila do školy. Alespoň nám to tedy od začátku tvrdila. Vlastně ještě předtím, než jsme odletěli, začala vyprávět, že přestává chodit do školky v Boleslavi a už se chystá, jak bude chodit do školy v Číně. Samozřejmě jsme se jí ptali, co že to v té nové škole bude dělat. Pokaždé nám urputně vysvětlovala, že se bude učit číst a počítat. Inu, nadšení ke vzdělávání má zjevně po tatínkovi. To šlo jasně poznat už ve věku dvou let. Záměr přeskočit školku a věnovat se rovnou školnímu studiu jsme u ní samozřejmě podporovali, takže jsme jí zatajili, že sice bude chodit do školy, ale bude tam se stejně starými kumpány, takže na české poměry to vlastně bude školka. Takovými drobnostmi jí přece nebudeme kazit radost.

Se školní docházkou jsme chtěli začít okamžitě po příletu. Jelikož Sofie koncept dětského vězení, kam ji přes den schováváme, abychom nepřišli o nervy, znala už z Čech, neměl to pro ni být žádný šok. Pomineme-li tedy, že nebude nikoho znát, nebude nikomu rozumět a nebude vědět, kde to vlastně je. Prostě běžný všední den.

Přestože jsme do Šanghaje přiletěli už v sobotu, Sofinčin první školní den připadl na středu. Místní totiž mají prazvláštní systém prázdnin, který se nám zatím nepodařilo rozklíčovat, takže v pondělí a úterý po našem příletu měla škola volno. Možná to bylo na počest našeho příletu. Možná taky ne. Každopádně se to nakonec ukázalo jako výhoda, protože Sofie a vlastně i my ostatní jsme se do té středy stihli biorytmicky přizpůsobit místnímu časoprostoru. Kdyby šla Sofie do školy v pondělí, kdy nám mezi druhou a třetí ráno v noci stále ještě běhala po bytě, protože zpííívááá, asi by z ní moc nadšení nebyli, jelikož by celé dopoledne prospala. Ve středu ráno vypadala připravená na první den výuky v novém působišti. Ba co víc, tvrdila, že se tam už moc těší a že se konečně naučí to čtení a počítání. Dostala tedy baťoh (říkala mu bakok), do něj pár buchet a džbánek vody (tedy svačinu) a vyrazili jsme.

Školní areál, který svou rozlohou hravě překonává katastrální území Nemyslovic, se nacházel nedaleko našeho bytu. Řidičovi to trvalo sotva pět minut a už jsme vystupovali na křižovatce, která je za normálních okolností zcela mrtvým místem, jelikož ústí do slepé ulice. Každé ráno kolem 8.15 ovšem nastávají okolnosti nenormální. V navazující slepé ulici je totiž umístěna škola, jež má mimo jiné tři koncertní sály, z nichž nejmenší je srovnatelný s mladoboleslavským Domem kultury (ten největší pak velikostně zhruba odpovídá spartakiádnímu stadiónu na Strahově), a tato škola se každé ráno musí naplnit studenty. Na křižovatce tak panuje prakticky absolutní dopravní chaos, který se zcela marně snaží řídit osm čínských regulovčíků s píšťalkami. My jsme naštěstí měli limuzínu s řidičem, takže jsme zastavili uprostřed křižovatky, ignorujíce pískání regulovčíků a troubení vozů za námi i před námi, a vystoupili jsme. Sofinka byla celá natěšená a do školy skoro běžela. Do třídy pak vtrhla jak kovboj do saloonu a hned zkoumala, co tam je zajímavého. Ani se se mnou nechtěla rozloučit, aby jí náhodou něco neuteklo. Tak to bylo snazší, než jsem čekal. Adaptabilita dětí je, zdá se, takřka neomezená. V podobném duchu následovala i další dvě rána a my jsme si doma s Ivčou notovali, jak ten přechod do nového působiště krásně klapnul a jaké to máme chápavé dítě.

Trochu jsme to zakřikli. Vlastně, hodně jsme to zakřikli. Po nečekaně snadných prvních třech školních dnech přišel víkend, kdy jsme měli možnost si alespoň malinko oddechnout a vstřebat všechny za první týden nabyté zážitky. Sofie zjevně nově nabyté zážitky nevstřebala úplně pozitivně, jelikož v pondělí se probudila s řevem a jasným sdělením, že do žádné školy dnes rozhodně neodejde. Několik dlouhých minut odmítala vůbec opustit postel a byla skálopevně rozhodnutá, že se odtamtud nehne ani o píď. Já jsem ztratil nervy dříve než Ivča, a abych z našich dvou potomků neudělal zase jenom jednoho, odešel jsem raději snídat.

Ivče se po chvíli povedl husarský kousek: uplatila Sofinku dvěma plyšáky, hrstí lentilek a puštěnou pohádkou k tomu, díky čemuž se slečna uráčila přejít alespoň do obýváku. V průběhu sledování pohádky a konzumace snídaně pak byl relativní klid. Válečná sekera byla opětovně vykopána ve chvíli, kdy jsme se měli jít obléknout.

Sofie se natáhla na zem a ze všech sil řvala, že chce zpátky domů, že tady není doma, že ve škole nemá žádné kamarádky a že máme svrhnout Fidela Castra (to poslední jsme jí přes slzy úplně nerozuměli). Stačilo několik málo minut a už u nás klepala sousedka, jestli je všechno v pořádku. Ano, je, děkujeme za optání, takto u nás probíhá každé všední ráno. Ano, taky jsme moc rádi, že jste našimi novými sousedy. Ne, přestože hluková kulisa tomu možná neodpovídá, skutečně nejsme balkánského původu.

Když Sofie pochopila, že situace je vážná, jelikož jsem jí i přes všechny její fyzické protesty úspěšně svléknul pyžamo a nasadil jednu ponožku, vcelku mazaně doplnila teror fyzický o teror psychický. Bytem tak místo řevu znělo jenom vzlykání střídavě přerušované proslovy typu „Maminko, tatínku, ploooosííím, já neci do školy“ nebo „Plosím, moooc plosím, ci být doma“, případně „Maminko, mám tě moc láda, budeme doma“.

Byl to emočně velmi náročný začátek nového týdne. Přes pokračující protesty jsem Sofince navlékl i druhou ponožku a následně zbytek oblečení. Do jedné ruky jsem vzal brašnu s počítačem, do druhé řvoucí dítě a vyrazili jsme. Mamince se naštěstí slzy spustily až po zabouchnutí dveří.

Pohled na řidiče Sofii překvapivě trochu zklidnil, takže k autu jsme se dostali bez větších potíží. Nastoupit dovnitř už byl o něco větší oříšek. Sofinka se s překvapivou razancí zapírala střídavě o středový sloupek, rám dveří a hlavovou opěrku, takže jsem si musel vzpomenout na staré dobré časy vkládání ježka do klece. Po chvíli se mi to podařilo.

Jelikož protesty neutuchaly, rezignoval jsem na jakákoli bezpečnostní opatření a nechal dítě nepřipoutané. Ano, jsem zcela nezodpovědný. Navíc se ukázalo, že nepřipoutané dítě v nejvyšším stavu amoku je schopné ušpinit podrážkami nejen dveřní výplně, ale i kompletní strop a plato. To pro mě byla zcela nová informace, přestože se v automobilovém průmyslu profesně pohybuji již několik let.

I tuto erupci vzteku jsme nakonec přežili a výstup z auta již byl o něco klidnější, takže svou schopnost vyndat ježka z klece ven jsem prokazovat nemusel. Při sundávání oblečení v šatně ovšem přišlo další, tentokrát již finální kolo záchvatu. Naštěstí pro nás i pro ostatní přicházející rodiče ovšem šlo spíše o nátlak psychický. Co se ale dalo dělat? Ustoupím jednou – a pak už budu ustupovat pořád. Nenaučím ji to dneska – a zítra se celá scéna bude opakovat znovu. Prostě jsem to musel dát.

Odnesl jsem Sofinku do třídy. Ona však s urputností klíštěte odmítala opustit mou náruč (z čehož jsem se zpětně velmi rozněžnil, ale v danou chvíli na to prostě nebyl čas), stále plakala a prosila mě, abych hlavně nikam neodcházel. Chvilku jsme tak stáli uprostřed třídy jako kupka špatně složeného hnoje, než se nás učitelce zželelo a nabídla se, že jakmile to bude lepší a já budu připraven, může si děvčátko převzít. Řekl jsem, že lepší už to nebude a že jsem připraven. To ji trochu zaskočilo, z čehož jsem vydedukoval, že se obvykle setkává s přece jen o něco větším vcítěním se do duše dítěte ze strany rodiče. Na rovinu přiznávám, že to byla ode mě trochu póza, jelikož jsem byl jen malinký krůček od toho, že si ji v náručí nechám a odnesu ji zpátky domů, nicméně v rámci zachování striktně spartánské výchovy jsem musel projevit ráznost a odhodlanost, aby Sofie náhodou nezískala mylný dojem, že si na tatínkovi může cokoli svévolně vynucovat. Objektivně řečeno ovšem udělala všechno, co jsme se ji za ty dva roky snažili naučit. Prosila, argumentovala, mačkala ručičky, ale žel bohu jí to v tomto případě nebylo nic platné. Snad z toho nebude mít doživotní trauma.

Začátek školní docházky v novém působišti se nám tedy trochu vymkl. Ke štěstí naší rodiny, našich sousedů, řidiče, kterého jsme měli dočasně přiděleného, než si zařídím čínský řidičák, spolužáků, učitelek a všech, kteří – ať už chtěně, či nechtěně – měli tu čest nás potkávat při cestě do školy, se následující dny situace postupně zklidňovala. V úterý tak na nás sousedka už neklepala, pouze starostlivě čekala přede dveřmi našeho bytu, kde zrovna náhodou zametala chodbu, na jejíž úklid je v celém našem resortu najatá firma.

Když se ujistila, že i toto ráno nejde o torturu nejvyššího stupně, ale opět o pouhopouhý odchod do školy, mile nám zamávala, zaplula zpět do svého bytu a obratem si objednala dveře s absolutní hlukovou izolací. Ve středu pak už jen poslouchala za dveřmi, což bylo evidentní z jejího přerývaného dýchání, které jsme přes Sofinčiny vzlyky slyšeli i na chodbě. Zjevně ty zvukotěsné dveře ještě nedorazily. Museli jsme to hned několikrát zaklepat, ale při pátku už vše proběhlo víceméně bez potíží, takže Sofinčina adaptace byla dokonána.

Samozřejmě jsme měli vítr z přicházejícího víkendu, takže jsem se ve škole zkusmo optal, zda náhodou nemají vyučování i v sobotu a neděli, že bychom byli ochotni si připlatit. Ujistili nás ovšem, že i místní učitelky mají pouze omezenou míru bohorovnosti a v zájmu zachování vlastního duševního zdraví si i ony potřebují o víkendu od dětí orazit. Rozumím jim. Stokrát raději budu řídit dopravu na nejrušnější křižovatce světa, hlídat jaderné štěpení ve Fukušimě nebo dělat nějakou jinou, podobně pohodovou a bezstresovou práci než mít na starost patnáct dvouletých capartů. Na to totiž musí být člověk minimálně na zenové úrovni Buddhy.

Následující pondělí proběhlo překvapivě hladce, v podstatě stejně bezproblémově jako pátek, takže montáž dveří u sousedovic bytu, na niž přijela celá četa čínských chasníků, se mi zdála být přece jen krapet přemrštěnou reakcí. Ale co, těch vyhozených peněz následně litovali oni, ne my, jelikož fakturu za dveře spolu s neuměle sepsaným účtem za způsobenou duševní újmu jsem jim pochopitelně proplatit odmítl.

Naše česká Sofinka se tedy úspěšně zapojila do systému britského vzdělávání provozovaného v největším čínském městě. Náš malý rodinný svět se přesunem do Asie významně globalizoval. Upřímně řečeno doteď nechápeme, jak to tam zvládala, vlastně ani nevíme, co tam celé dny dělala, ale zjevně byla spokojená, jelikož každé ráno do třídy utíkala, loučila se se mnou jen v případech, kdy jsem si to vynutil (což bylo skoro vždy), a při odpoledním vyzvedávání Ivče sáhodlouze vyprávěla, co všechno dělali. Skoro ničemu z toho se bohužel nedalo věřit, protože do svého vyprávění volně zahrnovala prvky daného školkového dne, pohádek, které slyšela večer před spaním, části rozhovorů mezi mnou a Ivčou a spoustu dalšího balastu, takže o průběhu daného dne jsme si stejně představu udělat nemohli. Zdálo se nicméně, že ji to tam baví. A to pro nás bylo nejdůležitější.

Sofinčino nadšení z nového školního zařízení se po několika málo týdnech dalo vypozorovat i ze změn v jejím mluveném projevu. Samozřejmě byla jako správná Slovanka nadále většinu času věrná vytříbenému českému jazyku, nicméně se nedalo popřít, že se pomalu začíná projevovat i v angličtině (možná i v čínštině, ale to jsme nedokázali objektivně posoudit). Pravidelně jsme ji slýchávali, jak si poměrně přesně pobrukuje anglické dny v týdnu. Drobnou chybu dělala pouze v tom, že po čtvrtku následovala v jejím podání opět středa, která se tak v týdnu objevovala dvakrát, a teprve po druhé středě přišla na řadu sobota. Brali jsme to rozhodně vysoce pozitivně. My jsme v jejím věku neuměli anglicky říct ani paci paci.

Sofinka nám také často předváděla umění vlastního počítání do deseti (taktéž anglicky), v němž ovšem měla o poznání větší mezery než ve dnech. Její počítání totiž běžně začínalo trojkou (jedničku a dvojku zmiňovala jen, když jsme ji na to zcela návodně upozornili), načež sice standardně pokračovala čísly čtyři až osm, ovšem po osmičce přicházela překvapivě opět pětka, na niž zase navazovala šestka, čímž se Sofie dostala do začarovaného kruhu 5–6–7–8–5, který dokázala opakovat do omrzení. To naštěstí většinou přicházelo dost rychle. Ono poslouchat podvanácté anglické číslovky 5–6–7–8–5 je podobně libozvučné jako reklama TA–TA–TA–TA, kterou se v Čechách proslavil nejmenovaný nábytkářský řetězec. Nemohlo tedy být nejmenšího sporu o tom, že místní výuka na Sofince zanechávala zjevné stopy.

K tématu dceřina vzdělávání ještě zmíním několik špeků, které nás ve zdejším systému trochu zaskočily. Nejdříve taková prkotina – kdybychom měli školkovné platit sami, Sofie by nikdy, ale opravdu nikdy nechodila do této školy. S ohledem na výši školkovného nás proto dost překvapilo, když jsme byli velice striktně upozorněni, že toto rozhodně není nějaká all inclusive školka a že si Sofie s sebou musí denně nosit svačinu (ideálně prý jablko a rohlík se sýrem a šunkou) a vodu, jinak bude o hladu a žízni, protože ani obědy nejsou v ceně školkovného zahrnuty. Jejich cena naštěstí náš rodinný rozpočet nijak dramaticky neruinovala.

Další zajímavostí místního ústavu bylo, že děti se takřka vůbec nepřevlékaly. Nikam. Do třídy, ven, do postele, nikam. Prostě vůbec nikam. Ono se to možná na první poslech může zdát praktické a bezpracné, nicméně své mouchy to prostě má, to ať se na mě stratégové britského ministerstva školství nezlobí. Když totiž třeba ráno pršelo (a ono v Šanghaji někdy prší i tři týdny v kuse), Sofie přišla do školy v pláštěnce, kterou (pokud jsem ji nesundal já před předáním potomka paní učitelce) pak měla na sobě celý den, hrála si v ní ve třídě, následně v ní poobědvala, poté se v ní vyspala a při krásném slunném odpoledni si ji Ivča v té stejné pláštěnce zase vyzvedla. Jednou jsem dokonce Sofinku omylem pustil do třídy s batohem. Ano, spala s ním.

Podobně to děti měly s hygienou. Se slzou v oku jsme vzpomínali na to, jak se Sofie za pár měsíců v české školce naučila umývat si ruce při příchodu z venku, naučila se čistit si zuby před spaním, krásně se sama převlékala do pyžámka a další drobnosti. Něco takového je zjevně pod rozlišovací schopností britského vzdělávacího systému. Nebo se to možná děti na ostrovech učí až na vysokých školách. Nebo se to možná neučí nikdy. Těžko říct.

Rozhodně nechci anglický přístup v čínském podání hanět, jen zkrátka klade důraz na úplně jiné věci než ten český. Dvouleté děti si totiž například každé ráno samy vybírají, co si dají k obědu. To se dospělému může zdát jako výborný nápad, ovšem nesmíme zapomínat, že Sofinčin časoprostor se v té době omezoval na několik málo minut dopředu a dozadu, a když jste se s ní chtěli seriózně bavit o tom, co dělala před hodinou nebo nedejbože například včera, z logiky věci jste se žádné rozumné odpovědi nedočkali, jelikož takhle ona v čase zkrátka ještě neuvažovala. Nicméně to Britům zjevně vůbec nevadí, a jesličkové děti si tak v devět hodin dle obrázků samy volí, co budou o tři hodiny později konzumovat (toto známe jen z vyprávění od jiných rodičů, kteří trávili několik prvních dnů, či dokonce týdnů ve školce se svými ratolestmi, což byla fáze, kterou já jsem přeskočil). Doteď mám vážné pochybnosti o tom, že Sofie v poledne věděla, co si o tři hodiny dříve poručila k snědku, nicméně dle výkladu na webových stránkách školy tato nutnost volby a domýšlení následků vlastních rozhodnutí od malička podporuje nezávislost a rozhodovací kompetence jednotlivce, ze kterého tak v budoucnu vyroste buď generální ředitel nadnárodní korporace, nebo prezident středně velké evropské země (v našem případě tedy ředitelka, respektive prezidentka).

O něco více jsme kvitovali, že veškeré jídlo ve škole děti porcovaly a následně konzumovaly samy, nicméně i zde bychom raději uplatňovali český přístup, kdy se jídlo požívá u stolu a za pomoci příboru. V Šanghaji ovšem pro toto naše konzervativní myšlení neměli příliš pochopení. Děti mohly jíst, kdekoli se jim zamanulo (v Sofinčině podání obvykle na koberci), čímkoli se jim zamanulo (u Sofinky standardně rukama, ve výjimečných případech lžící), a mohly si jídlo patlat, kamkoli si jim zamanulo (běžně tričko a kalhoty, méně běžně boty a čepice, kterou také nosila celý den, pokud jsem ji dceři ráno nesundal já).

Co se nám naopak líbilo, byl systém uniforem, který přispíval k jednotnému vzhledu všech dětí a k posílení sounáležitosti se školou. Školkové děti měly jako uniformu jenom tričko, které navíc nemusely nosit úplně striktně. Sofinka ho ze začátku odmítala, nicméně brzy si na něj zvykla. Výhodou bylo, že ho všechny děti měly zaneřáděné víceméně stejně. Ivča jí koupila i školní šaty, které standardně nosily starší děti a ve kterých Sofie vypadala jako studentka nižšího ročníku gymnázia. Bohužel je moc nosit nechtěla, jelikož nikdo jiný ve třídě je neměl (logicky – byla to přece třída školková, nikoli gymnaziální).

Oproti Mladé Boleslavi se ve zdejší škole konalo poměrně dost různorodých aktivit: slavil se den vody (výborný nápad, Sofinka komplet promočila nejen své standardní oblečení, ale i náhradní sadu, kterou měla ve škole připravenou pro případ nouze), mezinárodní den (Sofinka měla šaty symbolizující českou vlajku, půjčené od jiných Čechů, kteří už jsou tady déle. Samozřejmě je klasicky ušpinila obědem a korunu všemu nasadila Ivča, která je vyprala v čínské pračce, jež krásně spojila červenou a bílou část naší vlajky do jednotné růžové. Aspoň že modrá zůstala modrou. Stinnou stránkou ovšem bylo, že od té doby nám tu už nikdo nikdy nic nepůjčil) nebo den sportovních aktivit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevšední zápisky ze Šanghaje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.