Vendetta v Bransonu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Luboš Hejda

Vendetta v Bransonu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PROLOG

Katherine Keatová seděla ve svém zaparkovaném voze na vyvýšeném kopci. Skrze stažené okénko jí tváře chladil večerní květnový vítr. Odlehlé místo poskytovalo úkryt mladým milencům, když jejich rodiče byli doma. Katherine už dávno nebyla mladá, alespoň ne tak jako ostatní, co navštěvovali soukromou vyhlídku. Měla manžela, dospívající dceru, ale na čerstvou čtyřicátnici vypadala velmi dobře. Lidé jí kolikrát hádali o šest nebo i deset let méně. Samozřejmě ji to těšilo a to, že vypadá jako zachovalá třicítka, byl dost možná důvod, proč seděla na místě, kde se scházejí milenci.

Přesně tak. Čekala v červeném Audi na mladšího milence. Má zpoždění. „Měl tu být před deseti minutami!“ V toku svých myšlenek ani nevnímala, že mluvila nahlas. Přemýšlela o svém manželovi. Vzpomínala na to, jak se seznámili, na společná léta. Přemítala o nedávných problémech v manželství. Mám ho opustit? Zlepší se to? Ptala se sama sebe, jakoby doufala, že jí hlas v jejím srdci napoví. Odpověď ale nepřicházela.

Její manžel se jmenoval Ronald Keat, ale nikdo mu neřekl jinak než Ron. Poznali se před dvaceti lety, když se Katherine přestěhovala do malého poklidného města Bransonu, kde bydleli doteď. Jakmile ho poprvé spatřila, věděla, že on je pro ni ideální. Protože Ron pracoval na stavbách, měl velikou sílu a působil ochranitelským dojmem. Po dvou letech známosti se vzali a měli spolu krásnou dceru Valerii. Ron se snažil, aby Katherine s Valerií byly zajištěné a nemuseli otáčet každou korunu. Začal brát víc zakázek, jezdil na služební cesty, a když přišel domů, byl vyčerpaný a neměl chuť nic dělat. Svou rodinu miloval a myslel si, že tohle byl způsob, jak jim to dát najevo.

Katherine se však cítila den ode dne osamělejší. Manžel sice vydělával, ale ona zůstala doma na všechno sama. Úklid, domácnost, výchova dcery. Žila nešťastně ve své mizérii už sedmnáct let. Teprve před pár měsíci se začala cítit svobodněji a pomohl jí s tím mladý chlapec. Svůj románek samozřejmě tajila. Měla výčitky svědomí, ale byla zase šťastná a usmívala se. Jak týdny setkávání s milencem plynuly, uvědomovala si stále častěji, že je to jen pozlátko. Tam někde uvnitř věděla, že nemůže prožít vážnější vztah se sedmnáctiletým klukem. Vždyť by mu mohla být matkou.

Odpoledne toho dne mu napsala zprávu na mobil: SEJDEME SE VEČER V JEDENÁCT, MUSÍME SI PROMLUVIT, UŽ NEMŮŽU DÁL. Na kopec přijela raději o půlhodiny dříve, aby si vše promyslela a v klidu, bez nějaké scény se s ním rozešla. Večer přecházel v noc. Hodinky ukazovaly něco po půl dvanácté a on stále nikde.

Vystoupila z auta a s hlasitým klapnutím za sebou zavřela dveře. Zvuk se rozléhal po okolí. Z kabelky vytáhla cigaretu a s prvním douškem kouře v plicích pocítila úlevu od nervozity.

Po několika dalších potáhnutích z cigarety se do tiché noci ozvalo vyzvánění jejího telefonu. „No konečně,“ pronesla, ale pak ji zarazilo upozornění na neznámé číslo. Hovor nakonec přijala. „Halo?“ řekla s trochou obav. Z telefonu se ozval velmi hluboký hlas, který ještě nikdy neslyšela.

„Dnes je krásná noc, nemyslíš?“

Asi si někdo dělá legraci.

„To je asi omyl!“ řekla rázně a zavěsila. Svých problémů měla dost a nechtěla řešit ještě cizí omyly. Zapálila si další cigaretu a rozhlížela se okolo sebe, jestli neuvidí přicházet svého milence. Přístroj se znovu rozezvučel. Opět neznámý volající.

„Ano?“ v jejím hlase zazněl neklid.

„Proč jsi mi zavěsila?“ ozvalo se z telefonu znovu tím hlubokým hlasem. Katherine byla naštvaná, ale nedokázala potlačit narůstající strach. Přece jen byla sama pozdě v noci na odlehlém místě a teď ji někdo obtěžoval telefonem.

„Protože vás neznám a nechci si s vámi povídat!“ snažila se znít rázněji než předtím a znovu zavěsila.

Přemýšlela, kdo to může být a odkud má její telefonní číslo. Branson bylo malé městečko a všichni se tu znali. Dalo by se říci, že to byla uzavřená komunita. Učitelé učili žáky, pak jejich děti a nakonec i tu nejmladší generaci. Nikdy se v Bransonu nekradlo, kriminalita tu byla na bodě mrazu, a tak lidé ani nezamykali své domovy. Děti běhaly v parku i dlouho po setmění a nikomu to nebylo divné.

Najednou mezi stromy slyšela praskat větve. Jen klid, to bude nejspíš jenom veverka nebo jiná havěť. Pro jistotu ale vytáhla z kabelky pepřový sprej. Telefon zazvonil. I když se předtím uklidňovala, s výkřikem vyskočila a upustila cigaretu.

„Co chceš?“ vyhrkla do sluchátka.

„Povídat si.“

Měla pocit, že ten hlas zní ještě děsivěji než předtím.

„A o čem si chceš povídat?“ stále se snažila znít sebejistě.

„Začněme tím, proč je tak pěkná žena ve středním věku v tuto dobu sama venku?“

Píchlo jí u srdce. Rozhlédla se, ale nikoho neviděla. Lavička byla prázdná a v dosahu jediné pouliční lampy, která byla dobrých dvacet metrů daleko, nikoho neviděla.

„Jak víš, kde jsem?“ ptala se zaraženě.

„Protože se na tebe dívám,“ řekl hlas zcela klidně. Katherine nahmatala kliku, otevřela dveře a nasedla do auta.

„Zavolám policii,“ bylo jediné, co ji napadlo.

Zabořila ruku do kabelky a snažila se najít klíče od auta, ale byla moc veliká a měla v ní spoustu věcí. Rtěnku, brýle, peněženku…

„Nedojedou včas. Víš, že jsme na odlehlém místě, které je v týdnu docela klidné?“

Odhodila telefon na sedačku, rozsvítila nad sebou světlo a začala se v nepřehledné kabelce přehrabovat, jak nejrychleji uměla.

„Proč tohle děláš?“

Chvilku čekala na odpověď, než se z telefonu ozvalo: „Baví mě to. Stejně jako tebe baví si hrát s city ostatních.“

Kdo to může být? Nikomu o svém románku neřekla, dávala si velký pozor, aby o něm nikdo nevěděl. Je to msta jejího milence za rozchod, nebo na ně přišel Ron?

„Dobře, asi chápu, kam tím míříš,“ řekla neznámému hlasu, zatímco stále hledala klíče. Natáhla se po přístroji, který klidně ležel na vedlejším sedadle.

„Co chceš?“ zeptala se v domnění, že ji chce volající vydírat. Sama toho moc neměla, a kdyby cokoli zmizelo z rodinných úspor, Ron by pojal podezření a musela by si něco vymyslet.

V duchu se zaradovala. Našla klíče. Strčila je do zapalování a těšila se, že zmizí z dosahu toho neznámého hlasu. Pokusila se nastartovat, ale neúspěšně. „Sakra!“ Znovu otočila klíčkem. Motor jen několikrát skomíravě vzdechl. „Kruci!“ Zkusila štěstí naposledy, ale bez výsledku.

Zaťatými pěstmi zuřivě bouchala o volant, když z telefonu zaznělo: „Co chci? Vidět, jak vypadají tvoje vnitřnosti!“

Prásk! Zadní okno se vysypalo na sedadlo, když jím proletěl kámen.

Vystrašeně zahodila telefon a rozhodla se utéct po svých. Otevřela dveře, když v tom uviděla záblesk něčeho lesklého. Bylo to tak rychlé, že nestačila zareagovat. Jejím tělem projela ostrá bolest a na prsou ucítila teplo. Instinktivně se chytila za krk, z kterého sršela krev. Její růžová blůza se zbarvila do karmínově červené. Katherine vypadla z auta na kolena. Lapala po dechu. Zkoušela promluvit, ale nešlo to. Pomalu ztrácela vědomí. Pohlcovala ji tma.

Černá tma, ve které se zaleskl nůž potřísněný její krví.

I

Slunce nad Bransonem pomalu stoupalo. Bylo sotva sedm hodin ráno, ale v ulicích už bylo rušno. Mlékaři, poštovní dodávky a autobusy začínali jezdit a lidé vyráželi do práce.

Ručičky budíku došly k sedmé hodině. Na vteřinu bylo naprosté ticho, ale pak hodiny vydaly zvuk podobný náletové siréně, která by při dlouhém poslechu způsobila krvácení z uší.

Probudila se úplně mokrá. Sice se blížil teprve konec května, ale tento rok byl opravdu nezvykle teplý. Unaveně natáhla hubenou paži a dlouhými kostnatými prsty zaklapla zvonící budík.

„Sakra,“ procedila potichu, rukou si promnula mokré čelo, aby se pokusila potlačit úpornou bolest hlavy. Strávila s přáteli celou noc venku a domů dorazila až ve tři hodiny ráno. Hned toho začínala litovat, protože věděla, že pila příliš. Pár vteřin ještě seděla na posteli a prsty si projela husté kadeře, než odhrnula deku a zamířila do koupelny. Dlažba ji příjemně chladila na bosých chodidlech.

Valerie si opláchla obličej a podívala se na sebe do zrcadla.

„Holka, vypadáš na pětadvacet!“

Byla k sobě zbytečně kritická. Před měsícem oslavila čerstvých osmnáct, ale poslední dobou se cítila pod psa. Tušila, že to bude blížícím se prvním výročím hrozné nehody její matky. Snažila se tomu nevěnovat pozornost a žít normální život na maloměstě.

„Ach, Bože!“ povzdechla si, když si přičichla k hladkému podpaží. „To vedro mě zabije!“

Svlékla si tričko a odhodila ho na zem doprostřed místnosti. Pustila sprchu, vyzkoušela teplotu vody. Ideální. Když se k zemi sesunuly její kalhotky, vstoupila do sprchy. Vlažná voda jí stékala po hnědých vlasech a kapala na podlahu. Cítila příval energie. Jakoby byla znovuzrozena. Přemýšlela o dnešním testu z dějepisu. Učila se a věřila si, že ho určitě napíše na jedničku, stejně jako ty předešlé.

Trvalo skoro patnáct minut, než si Valerie přišla dostatečně osvěžená a vylezla ze sprchy. Ručník si zabalila okolo prsou a začala si fénovat vlasy.

„Ahoj, Val!“

Valerie leknutím přístroj skoro upustila. Kvůli hluku si vůbec nevšimla, že v koupelně už není sama.

„Julie, ahoj. Co tu děláš?“ zeptala se trochu zmateně.

Julie chodila s Valerií do stejné třídy. Valerii překvapilo, že ji vidí, protože bydlela skoro na druhém konci města.

„Ale, trochu se rande s Dominikem protáhlo a mně už se nechtělo jít domů. Tak mi nabídl, že můžu přespat tady,“ podívala se na Val, jejíž vlasy stále poletovaly v horkém vzduchu z fénu. „Nevadí? Vím, že máš ráda svůj klid, ale myslela jsem, když je Dominik tvůj spolubydlící a máte oddělené byty, že ti to nebude vadit.“

„Ne, to je v pohodě,“ Valerie odložila fén. „Stejně jsem ti chtěla zavolat a zeptat se, co si myslíš o dnešním testu z dějepisu,“ snažila se odvést konverzaci jinam.

„No, popravdě jsem na to vůbec neměla čas. S Dominikem jsme do toho bušili dlouho do noci.“

Vytáhla z taštičky na make-up rtěnku a začala se malovat. Tvářila se, že je nad věcí, ale její kamarádka zpozorovala, jak dívce zčervenaly tváře. Valerie si o ní myslela, že je nejhezčí ze třídy. Vždy Julii záviděla její super schopnost sníst cokoli a nepřibrat ani gram. Ovšem co Julii Bůh nenadělil, byla schopnost učit se. Pokaždé se Valerie při doučování fyziky ptala třikrát na stejnou věc.

„Neboj se, i když jsi neměla čas se na to podívat, určitě test zvládneš napsat alespoň na čtyřku.“

Valerie si nemohla pomoct a propukla v hysterický smích.

„Tak ty se mi budeš smát?!“ Julie se usmála a škodolibě hodila po Valerii rtěnku. Val se právě soukala do džínů, snažila se potlačit hlasitý smích a vůbec si nevšimla, že po ní kamarádka něco hodila. Rtěnka se Valerii obtiskla na její oblíbené džíny a ona si toho vůbec nevšimla. Julie se začala také smát.

„Čemu se směješ?“ zeptala se Valerie lapajíc po dechu a z jejích hnědých očí se řinuly slzy.

„Ale, jen tomu, že tě mám ráda,“ odvětila Julie a šibalsky se na kamarádku podívala. Valerie teď bude chodit celý den ve škole se skvrnou na kalhotách. Objala ji. „Jen tě mám ráda.“

Stále se chichotající Julie odešla z místnosti a Valerii začal vyzvánět telefon v ložnici. Doběhla k němu, zvedla ho a podívala se, kdo volá. Na obrazovce bylo neznámé číslo. Přijala hovor a přitiskla si přístroj k uchu.

„Halo?“ Žádná odpověď. Slyšela jen hluboké dýchání na druhém konci telefonu. „Halo?“ zopakovala, ale stále se nikdo neozval. Když volající zavěsil, Valerie se frustrovaně zamračila. Rychle vytočila poslední číslo v paměti. Sotva se jednou ozvalo vyzvánění, robotický hlas řekl: „Volaný účastník není dostupný.“ Pokrčila rameny a zasunula mobil do kapsy džínů.

****

Valerie s Julií čekaly před školou. Julie vyprávěla o svém včerejším večeru s Dominikem, ale Valerie ji moc neposlouchala. Přemýšlela nad testem, který se nad ní vznášel jako mrak plný dešťové vody těsně před tím, než exploduje.

„Co myslíš?“

„Já,“ zakoktala Val, když jí Julie překvapila otázkou, „myslím, že je to v pořádku,“ vysoukala ze sebe.

„Takže bych se měla vyspat s Rayem, abych zjistila, jestli miluju Dominika?“

Bože, tvoje problémy bych chtěla mít, pomyslela si Val.

„Víš, já nejsem zrovna vhodný člověk, abych někomu dávala tyhle rady.“

Byla to pro ni nepříjemná otázka a myslela si, jak z ní hezky vybruslila.

„Přece to, že jsi ještě s nikým nespala, neznamená, že nemůžeš mít názor?!“ Julie nevědomky zasáhla Valeriino citlivé místo.

„Julie!“ Valerie začala zuřit. „Ne tak nahlas!“

„Za to se nemusíš stydět, prostě čekáš na toho pravého a Sean to evidentně není, jinak bys už s ním do postele dávno skočila.“

Valerii bylo trapně. Bála se, že Juliinu nejapnou poznámku uslyší ostatní spolužáci, kteří čekali před školou s nimi. Seana milovala. Chodili spolu už od patnácti, ale nemohla se mu naprosto otevřít. Ne po hrozné loňské noci, kdy se jí život otočil naruby. Ještě bylo moc brzy.

„On je ten pravý a na rozdíl od tebe nejsou moje nohy nejnavštěvovanějším místem ve městě!“ Mrak explodoval a ledovou sprchu schytala Julie. Už jí bylo jedno, jestli to spolužáci uslyší. „Tohle jsi pěkně přehnala, Julie!“

Valerie se otočila na podpatku a rozběhla se do školy na dámské záchody, aby se uklidnila. Julie stála nechápajíc na stejném místě. Po chvilce si v davu všimla rezavých vlasů.

„Tino!“ zavolala na Valeriinu nejlepší kamarádku a vydala se směrem k dívce, která se na její zavolání otočila. Měla perfektně upravené vlasy, pas jí obepínala černá sukně a těsně pod prsy uvázané zelené tričko odhalovalo tetování sovy nad zadkem.

„Ahoj, Julie, neviděla jsi Val?“ zeptala se Tina s úsměvem. Ta holka snad umí věštit.

„Víš, o ní s tebou právě chci mluvit,“ Julie zněla nejistě, podívala se zpříma Tině do modrých očí a pokračovala: „je na mě naštvaná, protože jsem zmínila její panenství.“

„Je toho na ni teď hodně. Píšeme závěrečné testy snad každý den a jejich výsledky jsou tak důležité pro další studium,“ Tina se zarazila a polohlasem hořce dodala: „A za pár dní se blíží první rok, co bydlí sama. Nemůžeš se jí divit, že není ve své kůži.“

Julie se cítila provinile. Vůbec si neuvědomila, že už to bude rok, kdy Valeriin otec Ron odešel z města a ztratil se bůhvíkam.

„Máš naprostou pravdu. Bože! Já jsem ale husa!“

„Klid. Já s ní promluvím. Kde teda je?“

„Když mi řekla, že jsou moje nohy nejnavštěvovanějším místem ve městě, utekla dovnitř.“

Tina byla překvapená, protože nikdy nezažila Valerii říct něco podobného.

„No, asi je ten tlak na ni větší, než jsem si myslela. Ale neboj se, dám to do pořádku.“

Julii se ulevilo. „Díky, Tino.“

„Holky, uvidíme se později,“ rozloučila se Tina se spolužačkami a za pár vteřin zmizela ve dveřích hlavního vchodu do budovy.

****

Dominik otevřel dveře od svého bytu. Ve spodním prádle stál na chodbě, která oddělovala jeho a Valeriin byt. Divil se, kde všichni jsou. Hlasitě zívl, protáhl se a podíval se na hodinky. „Kruci, přijdu pozdě!“ Proč mě zatraceně nikdo nevzbudil? A kde je Julie?

Oblékl si na své vyrýsované tělo první, co mu přišlo pod ruku, a vytočil číslo svého kamaráda.

„Seane?“ zeptal se, když mu kamarád zvedl telefon. „Zaspal jsem! Přijdu pozdě!“

„Jen klid,“ ozval se z druhé strany Seanův klidný hlas. „Právě vyjíždím z domu. Něco na sebe rychle hoď a za čtyři minuty čekej před barákem!“

Dominik ve zmuchlaném bílém tričku a černých šortkách už čekal před domem, když se Seanův modrý sedan doslova vyřítil ze zatáčky.

„Co Julie?“ zeptal se Sean, když Dominik nastupoval na místo spolujezdce. „Stálo to za to?“

„To si piš, kamaráde. Byla to za dlouhou dobu nejlepší holka, co jsem měl. Asi jsem se zamiloval.“

Sean se podíval na Dominika a viděl, jak mu na tváři hraje blažený výraz. „Já stejně nevím, jak to děláš? Teda, je mi jasné, že v tom hrají určitou roli tvoje břišáky a hezká tvářička, ale jak to zatraceně děláš?“

Sean se snažil dostat odpověď, která by mu pomohla se po letech vyspat s Valerií.

„Hele, spousta holek za mnou přijde jen proto, že jsem VIP. Myslí si, že jim u mámy zařídím lepší známky z dějepisu,“ Dominik nebyl jen hezký, ale jeho matka, Maya Jonesová, vyučovala na jejich škole. Nikdy v tom neviděl problém, protože neměl žádné úlevy ani speciální zacházení.

„Kdybych tak já měl takové rodiče.“

Sotva kluci zaparkovali před školou, uviděl Dominik Julii a vydal se směrem k ní.

„Proč jsi mě tam nechala?“

„Já se tě snažila vzbudit, ale ty jsi nereagoval. Tak jsem si šla vyčistit zuby a překvapila jsem Val ve sprše,“ vyhrkla ze sebe skoro dotčeně.

Dominikovi proběhla hlavou představa, jak Julie mydlí Valerii její jemné a hebké tělo.

„Teda, už byla venku, fénovala si vlasy a nebyla moc nadšená, že mě vidí,“ upřesnila Julie a jeho představy se rázem rozplynuly.

„Měl jsem jí nechat vzkaz, že budeš u nás, potom se jí omluvím.“

Julie se na něj letmo podívala a pokračovala: „Víš, to by bylo moc hezký. S Val jsme se pohádaly, takže potřebuje zvednout náladu.“

„Co se stalo?“ zeptal se Sean, který je doběhl a šel vedle Dominika.

„Ale klasika. Ona je panna a já jsem nymfomanka a nenasytná děvka. Holčičí řeči.“

Sean i Dominik nechali její poznámku plavat a pomalu všichni tři vešli do budovy školy. U skříněk potkali Valerii s Tinou.

„Ahoj, zlato,“ Sean dal Valerii pusu, ale ona ucukla.

„Promiň, dnes nějak nejsem ve své kůži. Možná se to po testu zlepší.“ Val se otočila na Dominika a pokračovala: „Byla bych vážně ráda, kdybys mi dal vědět, že máš návštěvu!“

S hlasitým bouchnutím zavřela svou skříňku a šla do třídy. Sean zachytil Tinin pohled a věděl, že to není nic proti němu.

„Tak pojďte, jdeme na porážku,“ povzdechla si Tina a všichni následovali Valerii do učebny.

Valerie se nemohla vůbec soustředit. To ráno se stalo tolik věcí, ze kterých měla špatný pocit. I když si přečetla každou otázku dvakrát, nebyla si jistá, zda odpověděla správně.

Když studenti dopsali práci dříve, odnesli ji paní Jonesové a ta testy průběžně opravovala. Pár minut před koncem hodiny měla už vše hotové a chystala se ohlásit výsledky testu.

„Dominik Jones, chvalitebně.“

Mladý pohledný muž se ušklíbl a okatě své matce poslal vzdušnou pusu. Valerie věděla, že nemá žádné speciální zacházení, ale tohle by si dovolit neměl.

„Sean Davis, dobře,“ pokračovala paní Jonesová a zastrčila si pramínek černých vlnitých vlasů za ucho.

„Julie Brownová, dostatečně. Gratuluji.“

Paní Jonesová věnovala Julii vyčítavý pohled, ale Julie si oddychla. Byla šťastná, protože se posunula o kousek blíž dalšímu ročníku ve škole.

„Děkuji, paní profesorko.“

„Adam Brackett, nedostatečně!“ Maya sklopila ruce do klína. „Pane Brackette, pokud z příštího testu dostanete horší známku než dobře, budete opakovat ročník.“

„Paní profesorko, já se opravdu snažím, jen nemám čas na učení,“ oponoval Adam, „a co se stalo, stalo se. Proč to ještě rozebírat?“

Sean se na něj obrátil a zakroutil hlavou: „Kámo, to jsi neměl říkat.“

„Chcete tím říct, pane Brackette, že není důležité vědět, co se v historii odehrálo? Není důležité se z ní poučit a nedělat ty samé chyby?!“

Maya Jonesová nebyla jako ostatní profesorky. Nebála se použít svůj ostrý jazyk a vždycky říkala věci na rovinu. Proto měla u studentů respekt.

„Já jsem zapomněla, že pro vás je důležité producírovat se po bazéně v plavkách a laškovat s ostatními hochy ve společných sprchách,“ uzemnila ho Maya a Adam se začal červenat.

„Se vší úctou, paní profesorko, reprezentace školy v plavání není zločin,“ zastal se Adama Sean.

„Pane Davisi, budu dělat, že jsem to neslyšela!“

„Díky,“ zašeptal Adam směrem k Seanovi za jeho podporu.

Valerie poslouchala a přála si, aby už byli zticha.

„Paní profesorko, můžeme pokračovat dál?“ zeptala se netrpělivě.

„Samozřejmě. Evidentně jste velmi nedočkavá, slečno Keatová, proto vaši známku oznámím jako poslední,“ řekla pichlavě Maya a Julie se potichu ušklíbla.

„Tina Williamsová, výborně.“

„Ano!“ nechala se Tina velmi nahlas unést. „Pardon, paní profesorko.“

„Ray Katz, chvalitebně.“ Valerie otočila hlavu směrem k Rayovi.

Byl to takový tichý kluk s nevinným výrazem a zálibou v hororech. Ať jste se ho zeptali na cokoli z hororových filmů, Ray znal pokaždé odpověď.

„Valerie Keatová,“ Maya udělala dramatickou pauzu, při které obracela Valeriin test z jedné strany na druhou. Valerie byla ještě nervóznější. „Dnes jste neměla svůj den, slečno Keatová. Dobře.“

Po těch slovech se Valerie pomalu a sklíčeně sesunula ze židle. Moje první trojka. Jen klid, dýchej, nic se neděje. Průměr ti to nijak extrémně nezhorší.

Po skončení vyučování všichni seděli před školou u kašny. Už od rána bylo vedro, jaké za poslední léta nepamatovali, a tak je vlhký vzduch z kašny příjemně chladil.

„Podnikneme dnes něco?“ Tina se rozhodla rozseknout nepříjemné ticho.

„Nějak nemám náladu,“ odpověděla Valerie.

„Podívejte!“ Julie ukázala před sebe. Nedaleko stála vysoká blondýna. Na sobě měla černou minisukni a bílou upnutou blůzu. Její blonďaté rovné vlasy povlávaly ve větru. Ve tváři měla zmatený výraz.

„Znáte ji někdo?“ zeptala se Valerie.

„Vidím ji tu poprvé. Myslíte, že se ztratila?“ Julie vrtěla hlavou.

„No, já bych jí klidně pomohl najít cestu!“ Dominik se začervenal a zaznamenal Juliin ostrý pohled, jakoby ho chtěla probodnout.

„Halo!“ Tina začala mávat a doufala, že si jí neznámá blondýnka všimne. „Pojď sem!“

„Ahoj, můžeme ti pomoct?“ zeptala se Julie, když k nim dívka na vysokých podpatcích došla.

„Ahoj, jsem Jennifer. Mám tu nastoupit do školy, ale vůbec nevím, kam jít.“

Jennifer měla zvláštní podmanivý hlas a děvčata si všimla okem patrné vrstvy make-upu na jejím obličeji.

„Tak tu s námi chvilku zůstaň a já ti pak všechno ukážu,“ nabídla jí Tina.

„Máš opravdu moc hezky nalíčené oči,“ Julie zněla trochu závistivě, jelikož v jejich partě byla ta nejhezčí a cítila se ohroženě. Aby si Jennifer přitáhla na svou stranu, dodala: „Budu vděčná, když mě naučíš pár triků.“

„To jste všichni milí, budu jedině ráda.“

Julie ucítila příležitost a začala představovat jejich partu. „Tohle je Valerie, dneska trochu šílela při testu.“ Valerii zrudly tváře, ale přesto Jennifer věnovala úsměv. „Sean chodí s Val.“ Julie se otočila směrem k Valerii. „Být tebou Val, dávám si na svého kluka pozor!“ Sean se zasmál a Valerie s úsměvem praštila Julii taškou do ruky. „Tady Tina, která tě všude provede, je naše premiantka. S Dominikem zase chodím já, teda když mi nohy přijdou pomalu k sobě.“

Jennifer její vtip pochopila a koutky jí začaly škubat. „Těší mě, Dominiku.“

„Přesuneme se k Rayovi, je to takový náš psychopatický fanda hororů, ale je strašně hodný. A nakonec Adam,“ Julie se otočila, ale Adama nikde neviděla. „Lidi, kde je Adam?“

„Nejspíš má další trénink v plavání. Trenér je na ně dost tvrdý,“ řekl Sean.

„Mohl nám dát aspoň vědět,“ ozval se Ray a letmo se podíval na Valerii.

„Ráda vás všechny poznávám,“ Jennifer si nadšeně sedla vedle Raye na kamennou kašnu.

„No a co se stalo, že jsi skončila v téhle díře?“ Ray neskrýval zvědavost.

„S rodiči jsme se do Bransonu přestěhovali předevčírem. Táta je realitní makléř a tak není moc doma. Mámě zase začal vadit ruch velkoměsta a chtěla někam, kde je klid. Tak jsme skončili tady.“

„Tady není jen klid,“ prohodila Tina s povzdechem, „tady je úplně mrtvo.“

„A vy se takhle scházíte často?“ snažila se Jennifer skupinu mladíků poznat trochu víc.

„Jasně. Není tu moc co dělat. Bloumat po obchodech nebo venku nebo zajít do kina. To je všechno,“ ujal se vysvětlování Sean a Valerie pokračovala: „Ale jsme rádi, že tu jsi. Můžeme spolu někdy něco podniknout.“

Jennifer s potěšením odpověděla: „To bych moc ráda!“

„Tak pojď, zavedu tě do kanceláře ředitele, ať to máš za sebou!“ Tina se zvedla a spolu s Jennifer pomalu šly směrem k hlavní budově.

II

Ticho, které panovalo u Julie v pokoji, proťalo hlasité vyzvánění telefonu.

„Halo,“ ozvala se zoufale dívka, která bojovala s posledními stránkami své seminární práce.

„Ahoj, Julie, jen jsem se chtěl zeptat, jak ti jde seminárka?“ Byl to Ray a Julie se chvilku rozmýšlela, jestli má říct pravdu, nebo lhát.

„Rayi, strašně v tom plavu. Chybí mi ještě čtyři sta slov a za boha nevím, co ještě napsat,“ řekla nakonec popravdě.

„To je fakt, že na téma Budoucnost v Bransonu toho není moc co napsat,“ připustil Ray. „Taky jsem s tím měl problém, ale zakomponoval jsem tam i pár jiných témat a nějak jsem to dopsal.“

Julie byla ráda, že v tom není sama a vlastně musela uznat, že je to dobrý nápad.

„Díky, Rayi. A mimochodem, co si myslíš o Jennifer? Jsi sám a můžeš konečně skórovat!“

„Měníme téma, dobře. Jennifer vypadá fajn, ale asi tam nic nebude,“ Rayův hlas se lehce zachvěl.

„Nech mě hádat, není to tvůj typ. Je moc přelíčená, není svalnatá a něco jí mezi nohama chybí,“ začala se smát.

„Kolikrát ti mám říkat, že nejsem gay?! Třeba čekám jen na tu pravou.“

„Jasně a já jsem Einstein.“ Julie se podívala na hodiny a zjistila, že je půl jedenácté večer.

„Díky za pobavení, ale musím dodělat tu seminárku. Už je pozdě. Uvidíme se zítra ve škole, pa!“

Julie ani nedala Rayovi možnost, aby se rozloučil a zavěsila.

Zoufale se snažila práci dopsat. Po krku jí pomalu stékaly kapky potu. Protáhla se. I přes bolest snad všech svalů v těle a klesajícím víčkům, které se dožadovaly spánku, musela pokračovat v psaní. Zírala na poloprázdnou stránku. Ikona myši klidně poblikávala. Julii chybělo už jen pár desítek slov, ale nemohla přijít na to, jak pokračovat dál. Obrazovka počítače zčernala.

Rozhlédla se po pokoji, aby načerpala inspiraci. Panoval v něm nepořádek. Školní uniforma, kterou stejně nenosila, byla pohozená na posteli. Na poličkách se povalovaly knihy bez jakéhokoli uspořádání a na zdech visely plakáty z jejích oblíbených filmů. Jedním z nich byl Titanic. Přesně tak se teď cítila. Jako potápějící se loď, které není pomoci.

Z přízemí slyšela zvonit pevnou linku. Julie se zvedla od stolu a šla hovor přijmout. Její rodiče šli do kina a byla doma úplně sama.

„Halo?“

„Halo?“ ozval se neznámý hluboký hlas. Chvilku bylo ticho. Julie se zachvěla a najednou se cítila hrozně osaměle.

„Kdo je to?“ zeptala se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vendetta v Bransonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.