Spolu každý zvlášť

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdeňka Štolbová

Spolu každý zvlášť – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Lucince a Markovi

Děkuji Pointě, bez které by kniha nevyšla, a zejména Evě Trčkové, Evě Kadlecové a Romaně Indrové Semelkové za jejich profesionalitu a vstřícnost. Můj velký dík náleží také všem, kteří knihu koupili v předprodeji. Za velké povzbuzení děkuji svým prvním čtenářům, tedy Markovi a Lucince, Ing. Jiřímu Padevětovi a PhDr. Yvetě Kasalické.

Předmluva

Vlastně jsem na začátku neměla potřebu někomu něco sdělit. Ani podat svědectví. Jen jsem se potřebovala znovu najít. Moje profese architekta je od psaní na hony daleko. Anebo možná docela blízko, záleží na úhlu pohledu. Obě činnosti jsou kreativní a obě vychází z exaktních pravidel. Proč tedy píšu? Moje identita zmizela. Propadla se do jiného příběhu. Nevím, kdo jsem. Ztratila jsem se sama sobě. Dívám se do zrcadla a nepoznávám se. Je mi pět nebo sto let? Kam vlastně jdu? Vracím se po své cestě, abych se rozpomněla, a hledám, co jsem na ní poztrácela: roli dcery s odchodem mého otce a ztrátou paměti mé matky. Roli matky, z níž jsem vyrostla. Trnu hrůzou, abych ji trapně nehrála před prázdným jevištěm. Roli architekta, nevěrohodně účinkujícího v kostýmu úředníka a směšně přehrávajícího někde v šatně, dávno po představení. Budí mě sen mého zemřelého otce. Běžím dolů po točitých schodech, které jsou čím dál strmější a užší. Na zakřivené rampě už skoro nedýchám. Vzpomenu na knížku Lewise Carrolla: „Kdosi nedávno řekl, zašeptala Alenka, že svět se točí tím, že si každý hledí svého.“ A co je „MÉHO“? Jsem v cizích kulisách, v obehraných rolích, ale konec představení je chválabohu snad ještě daleko. Co říká nápověda? Neslyším. A tak se vracím zpět do svého dětství a znovu procházím svou cestu. Chcete-li, můžete jít se mnou.

„Kampak by utekl, kdo prchá útěku?

Kterýma nohama utéci vlastním nohám?“

Milan Kundera: Monology

I. Vendelín od vody

Sedím na dětské dřevěné houpačce, oslněná ranním sluncem, a mhouřím oči. V noci pršelo, tráva na zahradě je zářivě zelená. Krčením nohou a usilovným pohybem těla houpačka nabírá rychlost a její vychýlení roste. Zakláním hlavu a nechávám se unášet jejím postupně se zpomalujícím pohybem. Při pohledu vpravo na fasádu vilky mě upoutá blyštící se slída omítky. „Soničko, snídaně!“ Seskočím z houpačky a vlhká tráva mě příjemně chladí do chodidel. Běžím kolem domu a uvnitř, přechodem ze slunce, chvíli nevidím. Když se zrak ustálí, spatřím starou kamennou šedočervenou dlažbu. Dýchne na mě chlad domu. V kuchyni mě omámí pronikavá vůně malin. Na nohách obrácené dřevěné stoličky je uvázaná dětská plena, kterou v pravidelných intervalech prokapává malinová šťáva. Na stole v kameninové míse láká příchozí tuhá pěna ušlehaná z bílků. Je krásně růžová od vmíchaného ovoce. Na talířcích je připravená rozkrájená vánočka a malinová pěna ve skleněných miskách. Snídáme. Zvednu hlavu a uvidím skleněné, zdobně tvarované stínidlo lustru. Všude, kam se podívám, je broušené sklo ze staré rodinné brusírny. Z lustru svěšená mucholapka už je plná much. I tak to tu intenzivně bzučí. „Ty jsou pálený,“ reaguje na zvuk děda Vendelín. Ruka ochrnutá mrtvicí rychlým, jistým pohybem sklouzne po desce stolu, prsty se hbitě sevřou. Ještě se nestalo, aby mouchu nechytil…

Léty nacvičený pohyb. Po snídani se zvedá, opírá se o hůl, nohy se šoupou po zemi nejistou chůzí. Pohledem mě vyzývá a já vím, kam míří. Jdeme za králíky. Když jsme zpět, zadívám se na fotku v ozdobném rámečku postavenou na kredenci. „To jsi ty, dědo?“ Vojenská uniforma, krátký kabát se čtyřmi kapsami a s výložkami, přes něj tmavý kožený široký pás a šněrovací boty. Pumpky. Knír pod nosem a plochá vojenská čepice. Pokývá.

O čtrnáct let později, dávno po dědově odchodu, nacházím vybledlé paměti z první světové války:

Bylo to 28. června v den svátku sv. Petra a Pavla, kdy jsme šli do Smrčné do stavu chytat ryby. Byl tam bratr Václav a bratranec Alois, jejich kamarád Stanislav Hadrava a pan ředitel sklárny Göpfert se svými dvěma syny. Celkem nebyl úlovek velký. Tu k večeru přichází od Světlé nějaký starší člověk a křičí na nás: „Pojďte ke mně, povím vám velkou novinu!“ Když jsme došli, zvolal: „Dnes zabili arcivévodu Ferdinanda a jeho manželku v Sarajevu.“ Všichni ztichli, jen pan Hadrava pravil: „To mu dávno patřilo.“ Zarazil se však, neboť pan ředitel Göpfert a jeho synové se klonili k Vídni. Však když jsem se vrátil v roce 1919 na jaře z války, vyprávěl mi, že po celou dobu války čekal, že pro něho přijdou četníci, ale nikdo ani slova neprozradil…

Odpoledne jsem s kamarádkou Jankou dole v zahradě. Stojíme proti sobě, každá na jedné straně houpací sítě.

Aby se síť dala pořádně rozhoupat, lítá v ní jako zátěž kameninová mísa od malin. Při jednom prudším pohybu mísa vyletí ze sítě, nestačím uskočit. Krev mi stéká přes oko po tváři, z úleku začínám natahovat. Táta vyskakuje oknem a pumpuje mi vodu na obličej. „Oko je v pořádku, ale bude to na šití.“ Bere mě pod paží a běží se mnou na pohotovost na náměstí. Jsou tam na mě hodní, při šití sedím tátovi na klíně, za chvíli mám dva stehy a sešitek pohádek.

Sedíme na zahradě, hladím si králíčka a pozoruju dědu Vendelína. Říkají o něm, že byl řídící učitel a děti se ho prý bály. I jeho dcera, moje teta Barbora. Stačilo prý, když se podíval… Moc tomu nerozumím. Pamatuju si jen jeho dobráckou tvář. Tak asi možná kdysi… Přirozená autorita.

V pamětech se dál píše:

Sotva uplynul měsíc, Rakousko vyhlásilo na konci července všeobecnou mobilizaci. Každý voják musel do čtyřiadvaceti hodin narukovati. S bratrem slyšeli jsme, jak uvnitř kasáren na dvoře brousili vojáci bajonety. Byla to ošklivá chvilka. Druhý den jsem musel narukovati, a sice do Jičína ke II. batalionu 74. pluku, který byl v Liberci, vojáci byli skoro samí Němci.

Vendelínovy paměti jsou místy drastické. Prodělal choleru, plno jeho kamarádů cestou zemřelo vysílením, spousta jich padla. Prošel Srbsko, Albánii, Itálii, ke konci války byl jako zajatec ve Francii v dolech.

Skáčeme od stromu ke stromu. Všude je plno mrtvých, raněných a té krve, až hrůza. Rakouská děla střílí hrozně. To jako by se peklo otevřelo… O hladu šli jsme několik dní… Nejen hlad, ale žízeň nás velice trápila. Pili jsme vodu z kaluží na cestách, když tu se před námi objevil potůček tekoucí ze stráně. Všichni jsme se bez dovolení k potůčku vrhli… Tu však potůček vytvořil jakousi tůň a v té ležel zabitý osel, nadutý a již oblezlý, bez chlupů… Máme mnoho špíny, vší a blech… Na počátku dubna jsem dostal vysoké horečky. Odvezli mne do ambulance, to byly chlévy. Tam jsem ležel v bezvědomí. Leželi jsme na dřevěných palandách. Já nemohl bolestí sedět ani ležet, a tak mi bolničar dal za záda prkýnko, ale ukradl mi můj notes, doklady a poslední peníze…

Doktor se ptal, zda chci jísti. Řekl jsem, že mám hroznou žízeň, v žaludku žhavé olovo, nic neudržím. Dal mi plechovku s mlékem a řekl mi, že mám choleru…

Nařídili dát mě na palubu na špičku parníku a zahradit prkny. Ten parník se jmenoval Indiana a bylo nás tam přes čtyři tisíce zajatců. Byl jsem tam neuvázán, aby se mne zbavili, abych nikoho nenakazil… Když jsme se dostali na širé moře, začalo pršeti a foukal vítr, byla to vlastně vichřice, tu se začal parník houpati. Tma byla jako v pytli. Znovu ohromná palčivost v žaludku. Bouře stále větší, nesmírný hukot vln a já tam na špičce ohromného parníku. Tu náhle parník jako by se propadal a já zůstal celý mokrý. Veliká vlna spláchla celou palubu.

Přelezl jsem v té tmě prkna a po kolenou lezl dozadu, kde jsem se dostal mezi nějaké stroje. Měl jsem smrtelné křeče v lýtkách a žaludek se zase ozýval. Sotva se rozednilo, vytahovali mrtvoly našich hochů… Za chvíli byla paluba plná…

Když se děda Vendelín vrátil konečně domů, bylo mu třiatřicet let. Jenže aby se mohl oženit, musel si zřídit učitelskou praxi, ušetřit peníze a zajistit bydlení. V roce narození mého otce bylo Vendelínovi čtyřicet jedna let. Vilka, kterou dal postavit, měla přízemí do zahrady, kde probíhal běžný rodinný život. V patře, v úrovni do ulice, bývala reprezentační jídelna, v níž se přijímaly návštěvy. Když přijížděl od Nepomuka babiččin otec, senátor za agrární stranu, bývaly tu slavnostní obědy.

Trávím většinu času na zahradě mezi malinami, rybízy a angreštem. Zavařuje se úplně všechno. Děda sedí v kuchyni a čte noviny. „Dědo, po obědě se půjdeme koupat, pojedeš s námi?“ „Kdepak, Soničko, já budu tady, špatně se mi chodí.“

Cesta na Stvořidla: motorový vláček se šine podél řeky. Je to jen pár zastávek. Pěšinka lesem a houpací most. Maminka ho nesnáší, má závrať. „Soňo, nehoupej s tou lávkou.“ Přebíhám rychle na druhý konec. Sázava krásně bublá přes kameny. Jeden mám nejradši, je „můj“. Jsem jen tak, lehnu si na jeho šikmou a vyhřátou plochu. Ale moc dlouho tu nevydržím. „Tati, pojď, pojedem po vodě!“ žadoním.

Táta si lehá do vody naznak, já ležím na něm a sjíždíme v řece mezi kameny. Brzy to zvládnu sama. Hraju si ve vodě, jdu po proudu, hledám kamínky a najednou tu rodiče nevidím. Kolem je jiný břeh. Podél jsou všude kopřivy. Bojím se jít dál a proti proudu to nepůjde. Prodírám se kopřivami vyššími, než jsem já sama. Po několika metrech jsem na cestičce, od hlavy až k patě popálená od kopřiv. Vidím konečně známou postavu, táta mi jde naproti. „A-aspoň ne-bu-du mít revma.“ Kde jsem to mohla slyšet? Asi od dědy.

Později se dočítám v dědových vzpomínkách:

… Druhou vzpomínku mám na ostrově Asinaře. Tam jsme se často koupali v zálivu, kde byly malé vlny, asi metrové. Já se pustil směrem k Sardinii, a když jsem byl hodně daleko, tu jsem se ohlédl a uviděl za sebou Jirku Rybu a Bendu. Věděl jsem, co to znamená. Utéci jsem nikam nemohl, a tak jsem si oddechl a vyčkával, až ke mně doplavali. Hned mě chytli a šup! pod vodu. Já se nebránil. Za chvíli mě vytáhli, já rychle nabral vzduch do plic a oni se mnou zase pod vodu. Když mi to tak několikrát udělali, dali se do smíchu a řekli: „Ty kluku, ty jsi taky od vody!“ Potom jsme plovali zase k ostrovu Asinaře.

Ze Stvořidel se vracíme lesem, slunce už je nízko. Ještě si trhám po cestě lesní jahody. „Soňo, pospěš! Ujede nám vlak.“ Chci něco říct, nadechnu se, něco mi vletí do pusy a bodne mě do jazyku. Asi vosa nebo včela. Leknu se a spustím pláč. „Ukaž, jen aby to nenateklo, abys mohla dýchat. Dýchá se ti dobře?“ „O, ci apít.“ Nemůžu moc mluvit, jazyk přece jen trochu natekl. Dědovi večer všechno povídám a dám mu kamínek pro štěstí…

Bývali jsme tu ve Světlé celé léto. Během roku, o víkendech, jsme sem nejezdili, výjimečně táta, soboty byly tenkrát pracovní.

Jednoho dne, bylo to koncem března, přišel telegram… Děda Vendelín byl tehdy u tety Barbory v západních Čechách. Její muž tam řídil stavbu elektrárny. Vzpomínám si, že jsme jeli vlakem někam k Sokolovu. Bylo mi šest let. S mým o rok starším bratrancem Adamem nás nechali na hřbitově a odešli do obřadní síně. Seděli jsme na žulové desce nějakého hrobu a hráli jsme si s bílými kamínky…

Vendelínova pozemská procházka se s tou mojí protnula jen v mlžném oparu. Ale ta jeho strastná pouť rozbouřenou Evropou se probouzí pokaždé, když otevřu jeho vzpomínky na první světovou válku. A osel Kamil, se kterým vozil rudu a koks v dolech ve francouzském Massiacu, mě provází stále.

II. Televizní studio

Prší. Vzduch omamně voní vlhkou hlínou. S barevným deštníkem procházíme parkem mezi ulicí Na Příkopech a Ovocným trhem, kličkujeme mezi kalužemi. Vcházíme do vysokých dveří na zadní straně Stavovského divadla, nad nimiž se tyčí mohutné oblé sloupy s hlavicemi. V té době, tedy v 60. letech, se divadlu říkalo Tylovo. „Tudy vstupují, Soničko, herci a zaměstnanci divadla.“ „A teď my, mami, viď?“ „Ano, my sem teď za nimi budeme čas od času chodit.“ Nevím, co mě čeká, ale jsem ráda, že v tu dobu nebudu muset do školky, kde si připadám nepatřičně. Zrovna jako nedávno: měli jsme na dvoře společný závod. Běželi jsme nejdřív v jednom směru, pak se houf dětí otočil a utíkal zpět. Poté dostaly všechny děti bonbóny. Všechny, až na mě. „Proč jsem nedostala bonbón, když jsem byla první?“ ptám se učitelky. „Tam jsi byla první, ale zpátky poslední.“ Nerozumím jí. V čem byly ostatní děti lepší?

Do nejvyššího podlaží divadla vede krátké schodiště, jehož zábradlí tvoří široká zídka pokrytá hladkou plochou, asi nějakým umakartem, se zvýšenými okraji. „Jé, mami, klouzačka!“ Okamžitě se soukám nahoru. „Né, Soni, sem nemůžeš, pojď dolů, to je zábradlí!“ „Ale jen ji nechte, vždyť má pravdu, vypadá to… no, je to vlastně úplná klouzačka. Tak ty jsi Sonička?“ zastane se mě starší paní ve věku mojí babičky. Po cestě do schodů se jí těžko dýchá.

Paní Scheinpflugová. Pro mě milá babička, pro moji maminku herečka a žena Karla Čapka. Ještě netuším, že v televizní inscenaci, v níž se tu a tam mihnu, bude skutečně hrát moji babičku.

Přicházíme do prostorné, vysoké místnosti, která je skleněnou stěnou oddělená od nižšího prostoru.

Horní část místnosti je temná, tu spodní osvětlují velké reflektory. Okamžitě běžím ke stolu, na kterém uvidím talíř s lákavými malými koláčky s tvarohem, mákem a povidly… Ale zrada! Jsou tuhé, z takové divné hmoty, jejíž vůni si pamatuji dodnes. Vůbec nejsou k jídlu. Škoda. „Proč jsou ty koláčky z gumy, mami?“ „Soni, tady teď nesmíme rušit, pan režisér by se zlobil, pojď, jdeme vedle za Marií…“ Sestřenice mého táty tu dělá asistentku.

Další paní, tentokrát mladší než paní Scheinpflugová, s krátkými hnědými vlasy, se na mě usměje: „Víš, my se tady teprve něco budeme učit. A až se to naučíme, tak tu budou i ty opravdové koláčky.“ Byla to paní Tichánková. Je tu ještě i několik dalších herců, všichni mají nějaké papíry a na něčem se domlouvají. Mně vysvětlují, že budeme hrát divadlo a že i já budu něco říkat. Té nové babičce musím říct jen jednu krátkou větu: „Povídej dál…“ Moc tomu nerozumím, a tak jsem ráda, že pro dnešek to tu pro mě končí a odcházíme domů.

Druhý den musím do školky. Jsem v předškolní přípravce a je pracovní sobota. Ale táta si mě vyzvedne brzy a slibuje, že spolu vyrazíme někam do přírody, ať si maminka odpočine.

Drží mě za ruku a malíčkem mě šimrá na zápěstí. Procházíme od školky na Gorkého náměstí po ulici Na Příkopech a odněkud se ozývá znělka pořadu Jiřího Štuchala „Šťastnou cestu!“. Dnes je krásně slunečno. Jedeme tramvají a autobusem a procházíme Prokopským údolím.

Jdeme lesem, každý ve svých myšlenkách. Na pěšince uprostřed přírody se táta zastaví a prohodí jakoby pro sebe: „Život strašně utíká… Sotva něco začne, už to zas končí… Jen krátká procházka…“ Ta slova jsou a nejsou určena mně. Snad mě chtěl jen varovat, abych byla ušetřená toho rozčarování, které teď prožíval on sám. Ne, ví dobře, že jsem ještě moc malá a vůbec nerozumím tomu, co mi sděluje. Ale já vidím dodnes ten pohled. Vypadal, jako když mu slíbili nádhernou cestu zaoceánským parníkem a přivedli ho k loďce na rybníku. Ale mně můj dětský intenzivní pocit říkal, že čas a prostor jsou nekonečné. Že „můj čas“ je nekonečný. I tak mi z té chvíle zůstal jen zvláštní pocit úzkosti. První zmínka o konečnosti. Varování…

Teprve teď, mnohem později, ho zpětně chápu. Bylo to bezprostředně po smrti mého dědy Vendelína. O maminku přišel můj otec ještě dřív, bylo mu tenkrát sedmadvacet let. Ve svých pětatřiceti letech byl tedy bez obou rodičů. Tehdy ho dlouho přemáhala úzkost, až se jednoho dne slova vydrala na povrch… To byl ten okamžik.

Ale já na jeho slova brzy zapomínám, mám hroznou žízeň, ale hospoda pořád nikde. Vyhlížíme ji dlouho. Podcházíme železniční viadukt a konečně uvidíme malou hospůdku. „Jedno pivo a… máte, prosím vás, nějakou limonádu?“ ptá se táta a paní v ušmudlaném plášti vytahuje z přepravky láhev s jedovatě růžovou tekutinou. „To bys chtěla, Soňo? Ale ne, to by ti bylo špatně…“ Sám drží v ruce půllitr s pivem. „Mám hroznou žízeň,“ nedám se. „No tak na, napij se trochu ode mě.“ Obracím do sebe skoro půl sklenice a hospoda tichne. „Prosím tě, pojď už, než mě tady někdo udá…“ Nechápu proč. Pivo mi chutná.

Další týden stoupáme zase s maminkou pod střechu Stavovského divadla. Ta moje nová babička mi dnes nervózně povídá pohádku o kůzlátkách a každou chvíli se jí zadrhne hlas… Vypadá to, že má z něčeho strach. Sedím jí na klíně. Přichází za námi nějaký pán oblečený jako policista a zdvihne mě do náručí. Pan Kazda…

Televizní inscenace „Kůzlátka otevřete“ byla dramatickým polodetektivním příběhem z doby po válce. Stará paní je sama doma jen s malou vnučkou a kolem domu obchází někdo neznámý. Tuším, že se jednalo o vyřizování nějakých účtů z války. Tenkrát jsem skoro ničemu nerozuměla. A později už nebyla příležitost.

Další sobotu si pro mě přichází maminčina kamarádka Milena, u které mám prý přespat. Mají velký byt v Karlíně pod Vítkovem v Pernerově ulici. Po cestě na ní vyžoudám malou zelenou houbičku.

Milena mi napustí plnou vanu vody a nechá mě se dlouho ráchat. Jsem nadšená. Další atrakcí je terárium morčat, u kterého vydržím stát skoro hodinu.

Když se s houbičkou vracím druhý den domů, mezi okny pokoje je nějaká bedýnka, na níž se míhají šedé pruhy. „To je televize, Soňo, budeš se na ní dívat na pohádky,“ vysvětluje táta. Nějakou dobu je u nás ještě tátův kolega z práce a neustále něco ladí na té naší nové velké hračce. Od té doby mi doma pouštějí večerníček.

Zkoušení inscenace „Kůzlátka otevřete“ pokračuje zase další pondělí. Už tu znám skoro všechny a cítím se tu jako doma. Paní Scheinpflugové říkám „babi“.

V rohu improvizované místnosti je malá postýlka a nad ní šikmo naklopené zrcadlo. Vysvětlují mi, že tady budu usínat a potom zavřu oči a jakoby usnu. „Ale jak poznám, kdy mám oči zavřít?“ Nechápu, co po mně chtějí. „Ale vždyť to dítě má pravdu,“ zastává se mě opět babi Scheinpflugová. A mě najednou něco napadne: „Tak mi uvažte na nohu nit, a až za ni zatáhnete, já zavřu oči.“ Všichni mě chválí. Od té chvíle se těším, jak budu v postýlce a budou mě tahat za malíček. Po pauze mezi zkoušením mi „babička“ něco nese: „Když jsi taková chytrá holčička, tak tady máš ode mě čokoládu.“

Ještě nějakou dobu docházíme do Stavovského divadla na zkoušky. Na jedné z nich je něco nového. Válec, kterým se otáčí. Chci si to zkusit, ale hned mě odhánějí. „To jsou titulky, v televizi to uvidíš,“ vysvětluje mi pan Prachař.

Všechno je tu už nějak ve spěchu. Dokonce už ani Marie, která si se mnou u nás doma vždycky povídá, na mě vůbec nemá čas.

Jeden večer se naostro natáčí ve Vladislavově ulici. Na nit na malíčku si už nikdo ani nevzpomene. Krátce proběhne pár scén se mnou a jdeme domů. Jsem trochu zklamaná. Po nějaké době mi maminka přináší obálku. Tak se podívej, to je tvůj první honorář. Osm set korun! Nic mi to neříká. Hodnotu peněz ještě neznám.

Mnohem víc mě zajímají fotky z natáčení. Na té s paní Scheinpflugovou je dokonce věnování…

III. Nesebar

Nemůžu usnout. Okna mého pokoje jsou dokořán, venku je k zalknutí. Dvorem se linou šlágry z tančírny sousedního hotelu Ambasador: „Čekej tiše, až mraky měsíc rozpletou…“ Řekli mi, že vlakem pojedeme dvě noci a jeden a půl dne. Dávám si polštář na ucho a bezděčně si opakuju: Praha – Brno – Břeclav – Bratislava – Komárno – Komárom – Kelebia – Subotica – Novi Sad – Beograd – Niš – Dimitrovgrad – Dragoman – Sofia – Burgas. Za hodinu už jen tak napůl vnímám Valčík na rozloučenou, pak hudba definitivně utichá a já usínám.

Druhý den před odjezdem se nekonečně vleče. Ještě kupujeme filmy a nafukovací míč. Sedíme s tátou v parku s vodotryskem mezi ulicí Na Příkopech a Ovocným trhem a vychutnáváme si jahodovou zmrzlinu. Těším se do vlaku, který ovšem odjíždí až v půl desáté večer. Je rok 1968 a já jsem právě dokončila 4. třídu.

Čekají mě dva týdny u moře, s mořem a v moři, už se s ním znám, i když odjinud, z německé Rujány. Tehdy jsme první den navečer šli dlouhou cestou listnatým lesem. V šeru a tichu. Manýristická olejomalba. Když skončila, otevřela se nekonečná písečná pláž a obzor moře. Nikdo tam už tenkrát nebyl, jen my. Probudilo se ve mně štěně. Lítalo sem a tam, válelo se v písku. Vbíhalo do vln a bláznilo štěstím. To „poprvé“ mělo cenu drahokamu.

Kolik vteřin, minut, hodin a dní člověk utratí bezvýznamnými povinnostmi, které zapadnou v prachu života jako balast. Už rozumím, co mi chtěl tenkrát otec sdělit při procházce Prokopským údolím.

Ale nic z toho mě v tuto chvíli netrápí. Nemůžu se dočkat dalšího „poprvé“ a svého moře. Jsem přece taky tak trochu „od vody“.

V kupé jsme ve vlaku ze začátku sami. Doufám, že to tak zůstane. Bez váhání si vybírám lehátko uprostřed, odtud můžu i vleže pozorovat ubíhající krajinu za oknem. „Dobrej večír, já jsem Parklová, vypadá to, že tady s váma budeme dva dny tábořit.“ Něco pípnu a za mnou kdosi zahuhlá: „… sem Eda.“ Kluk, je mu tak patnáct, nanejvýš šestnáct, chce mít to představování taky rychle za sebou a šplhá na nejvyšší lehátko naproti. Trenky uniformní červené barvy mu plandají kolem hubených nohou. Leknu se toho, co uvidím zespodu, a radši rychle uhnu pohledem někam jinam.

Vlak se rozjíždí, kolem mě kmitají domy, za chvíli už jen pole a otevřená krajina. Venku je šero, vnímám blikání světel, pak už vlak jenom houpá a houpá a je tma.

Další den cesta docela utíká. V Beogradu vlak zastaví a místní nám v chvatu podávají čokolády. „Tati, proč nám to jen tak dávají?“ Táta mlčí, někdo ve vlaku prohodí poznámku o solidaritě s nesvobodným národem. Je mi to jedno, čokoláda je bílá, to neznám, a je báječná. V rumunských vesnicích nám nikdo nic zadarmo nedává, naopak, bosí Rumuni něco vykřikují a běží podél vlaku. Pan Parkl mi vysvětluje, že žebrají. No, já nic nemám, čokoládu už jsem snědla.

Další den v poledne konečně přijíždíme do Burgasu. Turecké záchodky na nádraží se nedají použít, chvíli nám trvá, než ve městě najdeme evropskou variantu.

Sedáme do taxíku a za chvíli podél silnice začne ubíhat moře a z něho vykukují nekonečné hromady soli. Najednou pevnina končí, silnice vede po náspu, moře je všude. U vstupní brány na ostrov Nesebar zastavíme, dál se jet nesmí. Za branou je všude plno stánků: tretky, suvenýry, ale taky turecké sladké pečivo a ryby.

Zastavíme na terase místní restaurace a usedáme pod pergolou s pnoucím se vínem. „Je tady Kolařík?“ „Ne, gubernátor ještě nepřišel, je tu jen mladej, má tu brigádu, je tady jako číšník.“ Za chvíli se objeví vysoká postava a velí: „Grupa Kolarik, grupa Kolarik ke mně!“ Houfujeme se kolem „gubernátora“. Ve skutečnosti se jedná o profesora kreslení na fakultě architektury. Naše rodina dostane pokyn: „Ulice Jani Jančev, Stojan Aleco Stojanov.“ Jani Jančev je skoro na konci ostrova. Lítá tu plno racků, asi tak velikosti vrány, a hlasitě křičí. Domácí jim říkají glarus.

Náš domek, podobně jako ostatní v ulici, má zděné přízemí a dřevěné vykonzolované patro. Naši domácí působí mile a srdečně. Otec rodiny je osmahlý, hubený rybář Stančo, jeho ženě říkají Kalina, ta je naopak kypřejších tvarů. Má černé vlasy svázané do uzlu a pořád se usmívá. Dcera Miglena je o něco starší než já a její bratr Christo už vypadá skoro dospěle – frajírek, síťované triko a bílé džíny.

Náš pokojík je v patře. Rodiče vybalují a já beru netrpělivě skicák a stoličku, je toho spousta, co si chci zaznamenat. Nevím, co dřív. Jako první skicuju náš dům, pak fíkovník na dvoře a pak se pokouším zachytit racka. Zastaví se nade mnou kolemjdoucí dvojice, asi tak ve věku mých rodičů. Naléhavě mi něco říkají, asi německy. Co ode mě můžou chtít? V té době znám jen pár slov anglicky a o něco víc rusky.

Blíží se Parklovi a začínají tlumočit. Eda mi vysvětluje, že dvojici zaujaly moje obrázky a že je chtějí koupit. „Ne, to ne, ty nejsou na prodej!“ bráním se. Vůbec to nechápu, držím svoje skici těsně u těla, aby mi je snad přesto neodnesli. To je přece můj deník, ten se neprodává! Vyprávím to našim, ti se bůhvíproč smějou mému rozhořčení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spolu každý zvlášť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.