© 2020 Piper Verlag GmbH, München/Berlin.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kristýna Greňová, 2022

Cover © Kateřina Boudriot Bažantová, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1994-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-1995-2 (mobi)

Carsten

Henn

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

Poděkování

Pro všechny knihkupkyně a knihkupce.

Nenechávají nás na holičkách ani v dobách krize.

„Román je jako smyčec,

který hraje na struny v čtenářově duši.“

Stendhal

1. kapitola

Svobodný pán

Říká se, že knihy si nacházejí své čtenáře. Občas však potřebují někoho, kdo jim ukáže cestu. Tak tomu také bylo jednoho pozdně letního dne v knihkupectví, které si říkalo U Brány, ačkoli městská brána, nebo lépe řečeno její pozůstatky považované většinou obyvatel města za odvážné umělecké dílo, stála o dobré tři křižovatky dál.

Bylo to velmi staré knihkupectví, přestavované a rozšiřované napříč mnoha epochami. Zdivo s ozdobnými kudrlinkami a štukovou omítkou se nacházelo vedle zcela prostých koutů. Soužití starého a nového, hravého a střízlivého určovalo ráz vnějšku budovy, ale nacházelo se i uvnitř. Stojany na DVD a CD z červeného plastu stály vedle matných kovových regálů s manga komiksy. Ty zas byly vedle naleštěných vitrín s globusy nebo vedle elegantních dřevěných poliček s knihami. Prodávaly se tu i deskové hry, papírnické potřeby, čaj, a nově dokonce i čokoláda. Tomuto labyrintu zákoutí vévodil masivní tmavý pult, kterému zaměstnanci přezdívali oltář. Vypadal barokně. S ruční řezbou na přední straně, která ztvárňovala venkovskou scénu: lovce na nádherných koních, kteří se vedeni smečkou šlachovitých psů hnali za skupinou divočáků.

A právě v tomto knihkupectví byla zrovna položena otázka, pro kterou jsou knihkupectví stvořena: „Mohla byste mi prosím doporučit nějakou dobrou knihu?“ Tázající se osoba, Ursel Schäferová, měla naprosto jasno v tom, jak by taková dobrá kniha měla vypadat. Zaprvé ji musela bavit natolik, aby ji v posteli četla tak dlouho, dokud jí neklesla víčka. Zadruhé ji musela rozplakat alespoň na třech, ale lépe na čtyřech místech. Zatřetí neměla méně než tři sta stran, ale nikdy více než tři sta osmdesát, a začtvrté nesměla mít zelenou obálku. Knihám se zelenou obálkou se nedalo věřit. To byla hořká pravda, kterou už mnohokrát okusila.

„Mileráda,“ odpověděla Sabine Gruberová, která knihkupectví U Brány už tři roky vedla. „Copak ráda čtete?“

To jí ale Ursel Schäferová říkat nechtěla, chtěla, aby to Sabine Gruberová prostě věděla. Byla přece knihkupkyně, tudíž žena obdařená jistou dávkou jasnovidectví.

„Jmenujte mi tři témata, a hned vám něco příhodného najdu. Láska? Jižní Anglie? Nějaký pořádný brak? Tak nějak?“

„Není tu náhodou pan Kollhoff?“ zeptala se Ursel Schäferová mírně znepokojeným hlasem. „On vždycky ví, co se mi bude líbit. Ví, co se líbí každému.“

„Dnes tu bohužel není. Pan Kollhoff nám tu jen občas vypomáhá.“

„To je smůla.“

„Á, tady pro vás něco mám. Rodinná sága z Cornwallu. Podívejte, tady na obálce je to nádherné panství a kolem něj zahrada.“

„Je zelená,“ řekla Ursel Schäferová a vyčítavě se na Sabine Gruberovou zahleděla. „Sytě zelená!“

„Protože se děj z velké části odehrává v překrásné zahradě hraběte z Durnborough. Jsou na ni výborné recenze!“

Vstupní dveře se ztuha otevřely a malý měděný zvonek nad nimi jasně zacinkal. Carl Kollhoff zaklapl deštník, podle zvyku s ním zatřásl a postavil ho do stojanu. Pohledem přelétl knihkupectví, které považoval za svůj domov. Zaměřil se na nově došlé knihy, které chtěly za zákazníky. Připadal si přitom jako sběratel mušlí na pláži. Hned na první pohled rozpoznal několik dobrých nálezů, které jen čekaly na to, aby je někdo vysvobodil ze zrnitého písku.

Jak ale spatřil Ursel Schäferovou, staly se najednou docela nedůležité. Srdečně se na něj usmála, jako by byl zosobněním všech těch šarmantních mužů, do kterých se zamilovala při čtení knih, jež jí doporučil. Carl se ale žádnému z nich nepodobal. Dříve míval trochu bříško, ale to mu s přibývajícím věkem zmizelo stejně jako vlasy na hlavě, jako by se proti němu spolu spikly. Dnes byl ve věku sedmdesáti dvou let hubený, stále ale nosil své staré velké oblečení. Jeho někdejší šéf říkal, že vypadá, jako by získával živiny jen z knih, a ty nemají žádné uhlohydráty. Ale naplňují mě, odpovídal vždy Carl.

Na nohou nosil pár neforemných, těžkých bot. Byly z tak silné černé kůže a s tak pevnými podrážkami, že mu vydržely celý život. A pořádné ponožky, ty byly důležité. Navrch olivově zelené kalhoty s laclem a bundu s límcem stejné barvy.

Vždycky nosil rybářský klobouk, hučku s úzkou krempou, která mu chránila oči před deštěm a prudkým světlem. Nesundával si ho ani uvnitř, jenom když šel spát. Bez něj se cítil jaksi neoblečený. Stejně tak ho bylo možné jen zřídkakdy vidět bez brýlí, jejichž obroučky si pořídil v antikvariátu před mnoha desítkami let. Za nimi Carlovy bystré oči působily, jako by příliš dlouho četl při špatném světle.

„Paní Schäferová, rád vás vidím,“ řekl Carl a vykročil k Ursel Schäferové, která ze své strany zamířila k němu a pryč od Sabine Gruberové. „Mohu vám doporučit knihu, které by to u vás na nočním stolku náramně slušelo?“

„Ta poslední se mi tak líbila. Zvlášť protože se na konci vzájemně dívali do očí. Polibek by byl ještě lepší, aby se to celé stvrdilo. Ale v tomto případě jsem spokojená i s jedním pohledem.“

„Ten jediný pohled byl mnohem silnější než polibek. Některé pohledy takové jsou.“

„Ne když líbám já,“ řekla Ursel Schäferová a připadala si v té chvíli úžasně hříšně, což se jí už moc často nestávalo.

„Tahle kniha,“ Carl vzal jednu z hromádky vedle pokladny, „na vás čeká od chvíle, co jsme ji rozbalili. Děj se odehrává v Provence a každé slovo v ní voní levandulí.“

„Bordó obálky jsou ty nejlepší! Končí polibkem?“

„Prozradil jsem to snad někdy?“

„Ne!“ Hleděla na něj vyčítavě, knihu si však vzala.

Samozřejmě že by jí Carl román bez šťastného konce nikdy nedoporučil. V žádném případě však nechtěl Ursel Schäferovou připravit o napětí, jestlipak to tentokrát neskončí jinak.

„Já jsem vám za knihy tak ráda,“ řekla. „Kéž by se to nikdy nezměnilo! Všechno se teď tak moc a tak rychle mění. Všichni teď platí kartami. Když u pokladny z peněženky vybírám drobné, koukají na mě jako na blázna!“

„Psané slovo bude pořád, paní Schäferová. Dokud budou věci, které nelze lépe vyjádřit. A knihtisk je též nejlepší způsob uchování všech myšlenek a příběhů. Proto trvají celá staletí.“

Carl Kollhoff se s ní s úsměvem rozloučil a prošel kolem dveří polepených reklamními letáky do místnosti, která knihkupectví sloužila jako kancelář a sklad. Psací stůl byl obložený vyskládanými knihami, rám monitoru počítače lemovaly žluté poznámkové lepíky a velký roční kalendář na zdi byl poset záznamy psanými červenou tužkou.

Jeho knihy ležely jako vždy v černé plastové bedýnce v nejtmavším koutu. Dříve mívaly místo na psacím stole, ale od doby, co knihkupectví převzala od svého otce Sabine, se bedýnka přesouvala do čím dál tmavšího rohu. Zároveň v ní ubývalo obsahu. Už nebylo mnoho lidí, kteří si chtěli nechat donášet knihy. Každý rok jejich řady řídly víc a víc.

„Dobrej, pane Kollhoffe! Co říkáte na ten včerejší zápas? To byla ale penalta! To tomu rozhodčímu neodpustim.“

Ze zaměstnanecké toalety se vynořil Leon, nový praktikant, a za ním cigaretový kouř. Všichni ostatní by věděli, že ptát se na takové věci Carla bylo zbytečné. Carl nesledoval zprávy, neposlouchal rádio a nečetl noviny. Jak i jemu samotnému občas docházelo, vyhýbal se světu. Bylo to naprosto vědomé rozhodnutí, neboť ho všechny ty zprávy o neschopných politicích, tání ledovců a utrpení utečenců deprimovaly víc než celá tragická rodinná sága v knize. Chránil se tak, ačkoli se jeho svět od té doby podstatně zmenšil. Měřil teď jen dva na dva kilometry, které každý den odkrokoval.

„Znáte tu nádhernou knihu o fotbalu od J. L. Carra?“ zeptal se Carl místo toho, aby se připojil k praktikantovým stížnostem na rozhodčího.

„Je o našem klubu?“

„Ne, je o Steeple Sinderby Wanderers.“

„To neznam. A krom toho knihy nečtu. Jenom když musim. Takže ve škole. A i pak se snažim spíš kouknout na film.“ Zakřenil se, jako by byl pyšný na to, jak balamutí učitele.

„Proč tedy děláš praktikum tady?“

„Před třema lety si ho tu udělala ségra. Bydlíme za rohem a je to sem kousek.“ Zatajil, že každý, kdo si praktikum nenašel, musel dva týdny pomáhat školníkovi. Školník tento čas využíval k tomu, aby se praktikantům – a celému studentstvu – ponižujícími pracemi pomstil za všechny počmárané zdi, žvýkačky v lavicích a zbytky housek v okrasných záhonech.

„A tvoje sestra čte?“

„Začala potom, co tu byla. Ale to u mě nehrozí.“

Carl se usmál, neboť dobře věděl, proč se z Leonovy sestry stala čtenářka. Jeho někdejší šéf Gustav Gruber, který nyní žil v domově seniorů Na Katedrální vyhlídce, moc dobře věděl, jak přivést ke čtení i ty nejtěžší případy jako Leona a jeho sestru. Poslal je otírat fólie narozeninových přání, každou hezky zvlášť. Praktikant se při tom nudil tak mocně, že z čirého zoufalství popadl knihu, která byla předtím strategicky ponechána v jeho dosahu. Gustav Gruber je přetáhl všechny. I s dětmi to Gustav dovedl. Zato Carl jim vůbec nerozuměl. Tak tomu bylo od dob, co byl sám dítětem. A čím víc se svému dětství vzdaloval, tím cizejší a podivnější se mu děti zdály.

Leonovu sestru dostal starý Gruber na román, ve kterém se mladá dívka zamilovala do upíra. Leonovi, se kterým právě mlátila puberta, by připravil knihu, na jejíž obálce by se vyjímala nějaká hezká dívka a jejíž stránky by nebyly příliš hustě popsány. Starý Gruber vždycky říkal, že není důležité, co člověk čte, hlavní je, že čte. S tím Carl nemohl souhlasit u všech tiskovin, neboť některé myšlenky, které se v knihách skrývaly, byly jako jed. Mnohem více jich však léčilo. Občas dokonce i věci, o kterých člověk vůbec netušil, že lék potřebují.

Carl opatrně vytáhl černou bedýnku z rohu. Dnes obsahovala pouze tři knihy, skoro se v ní ztrácely. Pak šel hledat hnědý papír a provázek, aby každou z nich zabalil jako dárek. Sabine Gruberová mu mnohokrát říkala, že toho má nechat a ušetřit náklady, ale Carl vytrval. Bylo to něco, co od něj zákazníci očekávali. Sám o tom ani nevěděl, ale než knihu do silného papíru zavinul, vždy ji pohladil.

Nakonec vzal do ruky svůj olivově zelený vojenský ruksak, na kterém sice byly uplynulé roky znát, ale díky Carlově pečlivosti a lásce byl stále ve velmi dobrém stavu. Nyní zel prázdnotou, záhyby v látce však naznačovaly, že to nebyl přirozený stav. Carl vnitřek vyložil měkkou vlněnou dekou a nyní na ni knihy opatrně kladl. Jako by to byla malá štěňátka, která se chystal nést za novými majiteli. V batohu vyskládal knihy tak, aby ta největší stála vzadu a ta nejmenší vpředu a sklon batohu je neponičil.

Než odešel, krátce se zamyslel a obrátil se na Leona.

„Běž prosím tě oprášit přání, paní Gruberové to udělá radost. Nejlíp si je vezmi všechny sem, abys na to měl klid. Já to dělával tady u psacího stolu.“ Na stůl pak rychle položil Fotbalovou horečku od Nicka Hornbyho, které si předtím všiml v regálu. Fotbalové hřiště na obálce bylo svůdně zelené. Ursel Schäferová by jí určitě nevěnovala druhý pohled.

* * *

Carl to nazýval svým okruhem, ale připomínalo to spíš mnohoúhelník skrz centrum města, bez pravých úhlů, bez symetrie. Tam, kde se pozůstatky městských hradeb vinuly jako vylámané zuby starců, končil jeho svět. Už třicet čtyři let je nepřekročil, neboť uvnitř se nacházelo vše, co potřeboval k životu.

Carl Kollhoff chodil pěšky hodně, stejně tak hodně při tom přemýšlel. Občas se mu zdálo, že mu to ani jinak nemyslí. Jako by to byla právě chůze po dlažebních kostkách, co mu teprve rozhýbalo myšlenky.

Lidé žijící ve městě si toho nemuseli všimnout – ačkoli to věděl každý holub a každý vrabec –, ale město mělo tvar kruhu. Všechny staré domy a uličky se stáčely ke katedrále, která se impozantně tyčila v jejich středu. Kdyby bylo město součástí vlakové soupravy pro děti, člověk by se mohl domnívat, že katedrálu vyrobili ve špatném měřítku. To mělo původ v krátkém období, během něhož město zbohatlo. Skončilo však dříve, než stihli dokončit stavbu věží.

Domy stály v uctivém kruhu kolem katedrály. Některé obzvlášť staré dokonce skláněly hlavy. Největší odstup si nechávaly od hlavního portálu. Vytvářely tak největší a nejkrásnější náměstí ve městě, Katedrální.

Carl na něj vkročil a opět získal pocit, že je sledován. Jako srnec vydán na milost a nemilost lovcovu pohledu a hlavni. Musel se tomu zasmát, neboť jako srnec se ještě nikdy necítil. Na Katedrálním náměstí byla vůně města nejsilnější. Když bylo v 17. století město obléháno, upekl jeden místní pekař cukrované kolo, koblihu ve tvaru paprskového kola, plněnou čokoládovým krémem a sypanou moučkovým cukrem. Přinesl ho potom obléhatelům, aby jim tímto způsobem vyjádřil přání obyvatel města, totiž že mají zas odtáhnout. Ve skutečnosti se začalo toto vysoce kalorické pečivo vyrábět o dvě stě let později, což bylo též doloženo, ale lidé dále šířili starý příběh a návštěvníci města mu dál rádi věřili.

Carlovy kroky vedly vždy po stejných dlažebních kostkách, pomalu a pravidelně. Když se mu někdo připletl do cesty, Carl se zastavil a pak natáhl krok, aby znovu získal ztracený čas. Svou trasu vypočítal, aby mohl náměstím projít bez překážek i o trhových dnech. Navíc vedla co možná nejdál od čtyř pekařství, která prodávala cukrovaná kola. Nemohl už pach onoho mastného horkého pečiva vystát.

Carl zahnul do Beethovenovy ulice. Byla to však spíše ulička a nedostávala jménu velkého skladatele. Jakýsi pracovník odboru stavby po slavných skladatelích pojmenoval celou řadu ulic. Svému oblíbenci, Schubertovi, přidělil tu největší.

Carl Kollhoff o tom neměl nejmenší ponětí, ale nacházel se v ten moment v samotném středu svého světa. Ten byl ze dvou stran ohraničen trasami tramvají 18 a 57 – ve městě sice operovalo tramvajových linek jen sedm, cítilo se však dopravně zdatné jako metropole –, na severu ho oddělovala dálnice a naposled tu byla řeka, která po většinu roku malebně zurčela a jen několik dní na jaře hrozila povodněmi. Jako mladý lev, který si čas od času zařve, ale nemá na to ještě hlasivky.

Dnešní první odbočka ho vedla do Salierovy ulice za Christianem von Hohenesch, jehož vila z tmavého kamene stála trochu odsazena od ulice, takže kolemjdoucí neměli tušení, jak je ve skutečnosti majestátní. Krčila se jako černá labuť, co vyčkává, až bude moci roztáhnout svá nádherná křídla. Za vilou se rozkládal čtvercový park lemovaný obrovskými duby. V něm stály tři lavičky, díky kterým dopadaly Christianu von Hohenesch sluneční paprsky na stránky knih v každou denní dobu.

Carl věděl, že je Hohenesch velmi bohatý člověk, netušil však, že je to ten nejbohatší člověk ve městě. To nevěděl nikdo, ani sám Hohenesch, který se s ostatními nikdy nesrovnával. Jeho rodina získala jmění koželužskou prací na řece a dokázala o ně během průmyslové revoluce nepřijít. Christian von Hohenesch tedy nemusel pracovat, to za něj dělaly jeho akcie a úschovny cenných papírů. On spravoval pouze správce svého majetku. Jednou denně k němu chodila hospodyně, která mu uvařila a trochu poklidila, jednou za týden zahradník, který se staral o to, aby si sluneční světlo dál nacházelo cestu na stránky jeho knih, jednou za měsíc zas úklidová služba. A od pondělí do pátku přicházel Carl s novou knihou, kterou Christian von Hohenesch do dalšího dne celou přečetl. Carl měl za to, že Hohenesch hranice své říše už celé věky nepřekročil.

Carl zazvonil tak, že zatahal za měděnou tyč, která rozezvučela hlubokým hlasem zvon uvnitř vily. Jako obvykle to trvalo nějakou dobu, než majitel domu prošel dlouhými tmavými chodbami, aby otevřel těžké sukovité dveře, avšak jen na skulinu. Christian von Hohenesch ven nevycházel.

Byl to pohledný tmavovlasý muž. Vysoký, s ušlechtilými lícními kostmi, výraznou bradou – a smutkem, který na něj celého dosedal jako šedý poprašek. Jako vždy měl na sobě tmavomodrý dvouřadý oblek s čerstvým květem bílé orchideje v klopě. Černé polobotky se mu blýskaly, jako by se chystal do opery. Hohenesch byl mnohem mladší, než jeho oblečení naznačovalo. Bylo mu jen třicet sedm let, ale svůj oblek nosil už od raného mládí a připadal mu tak přirozený jako jiným džíny.

„Jdete pozdě, pane Kollhoffe. Domluvili jsme se na čtvrt na osm,“ řekl Hohenesch na pozdrav.

Carl samozřejmě pokýval hlavou. Potom opatrně vytáhl z batohu objednanou knihu.

„Tady, váš nový román.“ Narovnal mašli z provázků, která se při přenosu posunula.

„Doporučil jste mi ho. Doufám, že správně.“ Hohenesch si knihu převzal, ale nerozbalil ji. Jednalo se o román o Aristotelově výchově Alexandra Velikého. Hohenesch četl pouze filozofii.

Podal Carlovi spropitné, které odpovídalo váze knih. Tu si zjistil předem.

„Příště prosím včas. Dochvilnost je ctností králů.“

„Přeji vám krásný večer. Na shledanou.“

„Ano, já vám samozřejmě také.“

Christian von Hohenesch zavřel těžké dveře a vila v tu chvíli jako by zela prázdnotou.

Pán domu by si byl rád s Carlem popovídal o knihách a spisovatelích. Považoval ho za vzdělaného slušného muže, za spřízněnou duši. Ale s ubíhajícím časem se mu slova pozvání jaksi vytratila. Musel je vytrousit v některém z mnoha pokojů své obrovské vily.

Carl nechal Christiana von Hohenesch za sebou. Avšak vlastně odcházel od někoho úplně jiného. Carl viděl ve skutečném světě zrcadlení románů. Pro něj bylo město obydleno knižními hrdiny, kteří pocházeli z různých dob nebo zemí. Christian von Hohenesch mu od chvíle, kdy poprvé otevřel těžké dveře své vily, připadal, jako by unikl ze stránek skvělého románu Pýcha a předsudek Jane Austenové. Carl tedy právě opouštěl sídlo Pemberley v Derbyshiru osmnáctého století a jeho majitele Fitzwilliama Darcyho, bohatého inteligentního džentlmena, který navzdory bezvadným způsobům působil arogantně a povýšenecky.

Důvod pro tuto Carlovu podivnůstku vězel v tom, že si nikdy nedokázal zapamatovat jména, pokud nepatřila románovým postavám. Bylo to tak i ve škole, když učitelé dostávali přezdívky, jen málo z nich příjemných: Záchodová štětka, Uspávač hadů, Plivoun. Carl jim ale propůjčil jiné: Odysseus, Tristan nebo Gulliver. Po maturitě na rozdíl od svých spolužáků s přezdívkami nepřestal. Z mladého pankáče v obnošené uniformě, kterého vídal během svého učení na cestě do knihkupectví, se stal dobrý voják Švejk. Prodavačka v ovoci a zelenině, u které kupoval jablka, byla Zlá královna ze Sněhurky – naštěstí se otravování zboží zdržela. Carlovi někdy připadalo, že celé město překypuje literárními postavami, že pro každého obyvatele lze najít knižní ekvivalent. V následujících letech se setkal se Sherlockem Holmesem, který vedl kriminální oddělení městské policie. Potkal dokonce i lady Chatterleyovou, která otevírala dveře v tenkém kimonu a jako mladému muži mu příšerně zamotala hlavu. Poté však s Adsonem z Melku opustila město. Kapitán Achab byl posedlý obrovským krtkem na své zahradě, kterého se mu nedařilo chytit.

Walter Faber byl velmi nemocný inženýr, jemuž Carl až do smrti nosíval knihy o Jižní Americe. A hrabě Monte Christo žil v domě se zamřížovanými okny, který dříve sloužil jako vězení a svého nového majitele jako by nechtěl zpoza zdí pustit.

Skoro vždy ho napadlo vhodné literární jméno dříve, než si dokázal zapamatovat to skutečné. Jako by ho jeho paměť chtěla uchránit před tíhou všednosti. Od chvíle, kdy vybral jméno, už to skutečné ani nečetl. Někde na cestě mezi sítnicí a mozkem se mu kupříkladu písmena jména Christian von Hohenesch jako zázrakem proměnila v pan Darcy, aniž si to Carl uvědomil. Jen ve zvláštních případech se jeho hlava uráčila vzpomenout si na skutečné jméno.

Už si toho stejně moc pamatovat nemusel.

Cesta ho teď vedla klikatými uličkami za postavou, jejíž osud byl mnohem chmurnější než osud onoho britského džentlmena, který se, když zazvonil zvonec, šťastně oženil.

Jeho zákaznice stála za dveřmi a kukátkem pozorovala ulici a kolemjdoucí. Tady nikdo neotálel, nikdo si neprohlížel budovy, neboť ty krásné se nacházely o několik ulic dál. Tuto část Starého Města procházeli lidé svižně. Nedokázali zde vystát tísnivou úzkost. Zdálo se jim, jako by se nad nimi štíty domů uzavíraly a nepropouštěly sluneční světlo.

Drobná mladá žena za kukátkem věděla, kdy Carla Kollhoffa očekávat. Věděla i, že je pošetilé zírat do kukátka místo toho, aby čekala na zazvonění v obývacím pokoji. Nemohla si ale pomoci. Andrea Cremmenová si zastrčila pramen světlých vlasů za ucho a narovnala si šaty. Už od školky byla vždy ta nejkrásnější, což jí přineslo mnoho sympatií, ale i závisti. A také brzký sňatek s úspěšným mužem, který pracoval v pojišťovně i po večerech a o víkendech, aby se jim dobře dařilo. Andrea sama byla vyučená zdravotní sestra, pracovala však jen na půl úvazku v malé ordinaci praktického lékaře. Tam byla umístěna na recepci, protože pohled na ni pacienty těšil a uklidňoval. Nikdo nemusel Andree říkat, že by se měla víc usmívat. Dělala to tak sama, patřilo to k její kráse. Kdo je krásný a neusmívá se, je považován za náfuku. A tak se Andrea usmívala od rána do večera.

Nikdy se neodvážila vypadat nedokonale. Vždyť co by si pak počala? Co by na ní ostatní uviděli? Vždyť co by z ní zbylo? Carl Kollhoff působil jako muž, kterému se člověk mohl ukázat bez úsměvu. Dokázal by najít ta správná slova a popsat, co by vyšlo najevo. Andrea měla pocit, že volil slova tak, jako parfumér volí přísady pro drahý parfém. Přestala se usmívat a dala pramen vlasů zpět, dovolila účesu trochu neposednosti.

Jakmile však zpozorovala Carla Kollhoffa v ulici, zastrčila je zas rychle za ucho.

Carl zazvonil a čekal. Andrea Cremmenová vždy potřebovala chvilku, než došla ke dveřím, a vždy byla trochu zadýchaná. Přesto se na něj pokaždé radostně usmívala.

Carl slyšel, jak spěšně strká klíč do zámku, pak otevřela dveře.

„Pane Kollhoffe, vy dnes jdete nějak brzy! Ještě jsem vás nečekala. Vypadám úplně nemožně.“ Prohrábla si krásně lesklý účes, který jí perfektně ladil k elegantním šatům s rudými růžemi.

Carlovi připadala okouzlující, ale přesto mu z pohledu na ni bylo vždy trochu smutno. Neboť pod vší tou krásou se skrývalo cosi těžko popsatelného a mělo to co dělat s tím, co nyní vytáhl ze svého batohu. S jednou z knih, které Andrea Cremmenová zbožňovala. S váhou knihy bylo vše v pořádku. (Carlovi se líbilo, když byla kniha správně těžká: ne tak málo jako tabulka čokolády, ale zas ne tolik jako krabice mléka.) Byla to tíha obsahu knihy, která Carlovi dělala starosti.

„Je dobrá?“ ptala se Andrea Cremmenová a urovnala mašli na papírovém obalu.

„Co jsem slyšel, vyrovná se Stínová růže ostatním autorčiným dílům.“

„Takže pořádné drama?“

Teď se musel usmát Carl.

Měli mezi sebou tichou úmluvu. Každá kniha, kterou přinesl, byla vždy dramatická a končila tragicky. V minulosti doporučoval občas i knihy se šťastným koncem, ale ty nikdy neměly úspěch. Zdály se jí moc vzdálené realitě.

Andrea Cremmenová měla ráda romány, v nichž hlavní hrdinka trpěla a na konci buď zemřela, nebo zůstala tragicky sama. Otevřené konce byly v pořádku, jen pokud umožňovaly jeden nebo druhý osud.

„Jako obvykle mlčím,“ řekl Carl. „Jak se vám líbil poslední román?“

Andrea si ztěžka povzdechla a zavrtěla hlavou. „Byl tak smutný! Nakonec se utopila… Proč jste mě nevaroval?“ Žertovně se na něj zamračila.

„To přece nesmím.“

Dříve jí knihy balil do pestrých, veselých balicích papírů. Ale zdálo se mu to lživé.

„Přinesete mi příští týden zase další? Slyšela jsem o románu, ve kterém je celou dobu tma, protože se odehrává během zimy v Grónsku. A hlavní postava přijde o dítě. Znáte ho? Myslím, že to zní docela dobře.“

Carl knihu znal. Doufal, že se o ní Andrea Cremmenová nedozví.

„Přinesu vám ji.“ Neřekl, že ji přinese rád, protože to rád nedělal.

„Mohl byste mi ještě něco doporučit?“

„Vyšel úplně nový detektivní román, který se odehrává v našem městě. Ještě jsem ho nečetl, ale měl by být vtipný.“

Andrea Cremmenová mávla rukou. „Myslíte, že by se mi líbil?“

Carl si předsevzal, že nebude nikdy lhát. Když člověk pustil jednou do světa lež, už ji nedokázal znovu chytit. „Ne.“

„Taky si myslím.“

„Ale mohla by vás rozesmát. A vy máte – doufám, že vás tím neurazím – skutečně krásný smích. Jak určitě víte, Charlie Chaplin říkal, že den bez smíchu je den promrhaný. Beztoho máme na světě jen málo dní na to, abychom jimi mohli plýtvat.“ Něco takového jí ještě nikdy neřekl. Možná byl její smutek dnes větší než předtím a on to vycítil? Carl si nebyl jistý. Občas jeho ústa říkala věci, nad kterými hlava neměla kontrolu.

Andrea Cremmenová se už neusmívala, místo toho se jí roztřásl spodní ret.

„Zpříjemnil jste mi den. Moc děkuji!“ A pak za sebou rychle zabouchla dveře.

Pro Carla to však nebyla Andrea Cremmenová, kdo za sebou zabouchl dveře, ale smutná Effi Briestová, která se provdala příliš mladá, jejíž osud byl stejně tragický jako osudy žen, o kterých Andrea Cremmenová ráda četla. Carl by pro ni moc rád udělal víc, než jen nosil knihy, které dokazovaly, že i jiní trpí, ale už neříkaly, jak takové utrpení ukončit.

Andrea Cremmenová potlačovala za dveřmi slzy. Moc ráda by mu byla řekla, co se toho dne přihodilo. Ale to by na to musela znovu myslet a to nechtěla. Třesoucíma se rukama rozbalila balíček a ještě v předsíni začala číst.

Hned na první straně si někdo vzal život.

Carl ušel několik kroků, když vedle sebe uslyšel tiché zakňourání. Když shlédl dolů, vzhlížela k němu hubená třínohá kočka. Zacuchaný kožich, uši potrhané z mnoha rvaček. Carl nevěděl, jestli jde o kocoura, nebo o kočku, nevěděl ani, kde má zvíře domov, jestli vůbec nějaký má. Věděl jen, že jsou dobří kamarádi. Ostatní měli mazlíčka domácího, on měl procházkového.

„Nazdar, Pejsku,“ řekl a usmál se. Kočku tak pojmenoval, protože se chovala jako pes. Chodila u nohy, všechno očuchávala a značkovala si revír. Pejsek taky nemňoukal, nýbrž štěkal. Když byl Carl u zákazníka, Pejsek si nikdy nesedl, ale natáhl se. Dokázal si lehnout kdykoli a kamkoli, i na ty nejužší schůdky.

Pejsek se otřel Carlovi o nohavice, potom se rozběhl vpřed a netrpělivě se po něm ohlížel. Chytrák věděl, že u třetí knihy, kterou dnes Carl doručí, dostane něco k snědku. O čtyři křižovatky dál, U Elisiny kašny, žila stará dáma, která byla pravým opakem Effi Briestové: vždy veselá a velmi pestře oblečená. Často nosila na každé noze jinou ponožku nebo botu, nebo jí lacláče visely jen na jednom rameni. V bytě se jí vše vršilo na hromady, mezi kterými vedla úzká údolí a rokliny. Carlovi připomínala postavu z dětské knížky, bláznivé děvče, které si svět tvořilo takový, jaký se mu líbil. Jenže stará paní ze svého světa nevycházela, protože měla strach z otevřené oblohy.

Už to bylo sedm let od onoho krásného letního dne, kdy s mužem seděli v zahradě ve stínu ořešáku. Potom přišla bouřka. Přišla s deštěm a hromy, a především s velkou, surovou silou. Už byli doma, když si vzpomněli, že nechali na ulici stát popelnice, na což si sousedi rádi stěžovali. A tak manžel vyrazil do bouřky, i když se ho snažila zastavit. Půjde to rychle, řekl, za chvíli jsem zpátky. A co se nestalo? Z jejich vlastní střechy se uvolnila taška a vítr ji proměnil v střelu, proti níž neměla jeho hlava šanci.

Od té doby jí bylo úplně jedno, co si sousedi myslí. A od té doby už nikdy nevyšla pod otevřené nebe.

Když otvírala dveře, nikdy neříkala „Dobrý den, pane Kollhoffe“, „Zdravím“, nebo „Ráda vás vidím“. Říkala: „Vlnoústý“, „Obchoduje s ujetými auty“ nebo „S pominutím“. Když zazvonil dnes, zazubila se na něj a vybafla: „Sebeobojnění.“

Teď bylo na Carlovi, aby bez přípravy přišel na uvěřitelnou definici.

„Sebeobojněním se označuje cesta za poznáním podstaty niterního já. Tento pojem se odvolává na pohádku O žabím princi, která byla poprvé zaznamenána v knize Pohádky bratří Grimmů. Za konceptem sebeobojnění stojí teorie, že každý ve svém nitru skrývá obojživelníka, který se láskou – v pohádce polibkem – promění v krásného prince. V odborné literatuře se tento pojem poprvé objevil v roce 1923 v díle Sigmunda Freuda Já a Ono a Žabák.“

Paní Dlouhá punčocha mu dala za odměnu bonbon s třešňovou příchutí. Když se mu vysvětlení moc nepovedlo, dostával citronový. Na oplátku předal objednanou knihu, na jejíž balicí papír namaloval velký červený květ. Paní Dlouhá punčocha četla všechno od klasických dobrodružných románů přes vědecko-fantastickou literaturu až po humoristické povídky. Ovšem vše jen lehce stravitelné, nic, co by ji drželo při zemi.

„Pozítří pro vás budu mít další slovo,“ řekla, než zavřela dveře. „Nějaký skutečný oříšek.“ Potom se otočila k Pejskovi a podala mu z kapsy něco, co okamžitě zhltl.

I když měl Carl batoh už prázdný, musel ještě za jedním zákazníkem. Každou návštěvu si užíval, protože tomuto zákazníkovi patřil nejpříjemnější baryton, který kdy Carl slyšel. Kdyby šlo z barvy lidského hlasu vyrobit čalounění, nevybrali byste si pro svou pohovku jiný. Pro Carla Kollhoffa to byl Předčítač, podle románu Bernharda Schlinka o mladém Michaelu Bergovi, který se zamiluje do ženy, která je o dvacet let starší než on, a té předčítá. Carlův zákazník přednášel pracovnicím v továrně na doutníky, která byla založena před několika lety a byla v zemi jediná. Jak bylo zvykem na Kubě, platili si čtenáře, který celou pracovní dobu předčítal. Celé to bylo především marketingový tah, Předčítač si toho tedy moc nevydělal, i když měl svou práci tak rád, že neustále nosil šálu, aby mu nenastydly hlasivky. Mimo továrnu na doutníky skoro nemluvil, aby si šetřil hlas. Proto to byla taková událost, když Carlovi zavolal a požádal ho, aby mu z lékárny u knihkupectví přinesl pastilky na cucání. Sám Předčítač nechtěl vyrazit do ulic města, přes které se právě přehnala chřipková vlna. Nejspíš z tohoto důvodu dveře jen pootevřel. Převzal si balíček s pastilkami, vděčně se na Carla usmál, zaplatil a přidal štědré spropitné, které Carl vůbec nechtěl přijmout, protože věděl, jak málo Předčítač má. Vytáhl si z balíčku pastilku ještě předtím, než za sebou opět zavřel dveře svého bytu v podkroví strohého činžáku. Při stavbě tohoto domu se šetřilo, kde se dalo, což na kráse nebo na lásce nepřidá žádné budově. Tato byla funkcionalistická – jako klec pro slepice.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Knihonoš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.