Amanda Cinelliová

Pod plnými plachtami

Překlad: Lenka Tichá

Milá čtenářko,

na příbězích se společným „jmenovatelem“ něžného romantického citu mě baví „ten zbytek“. Tedy kulisy, do nichž autorky dokáží příběhy zakomponovat. Tak například tento měsíc hned dvě povídky mají kriminální charakter – začínají únosem, dokonce i na vraždu tam dojde. Které že to jsou? Mou svobodu za tvou od Jackie Ashendenové a Pod plnými plachtami, kterou pro Vás napsala Amanda Cinelliová.

Jedna povídka je tak trochu podobenstvím o zlu, jež možná není úplným zlem, ale vždycky číhá hned vedle. Maisey Yatesová ji pojmenovala A sežehly je plameny. Symbolická jsou i jména tří královských bratří, kolem jejichž osudu se děj točí. Král Alexius má jméno po antickém Alexandrovi, jeho marnotratný bratr Dionysus zase po bohu vína a hýření. A třetí, Lazarus, po biblickém Lazarovi – to byl ten, co vstal z mrtvých (ale to už jsem prozradil moc!).

V Nebezpečně návykových nocích od Abby Greenové budete mít možnost se začíst do rodinné ságy – jde totiž o druhý příběh ze série o bratrech Marchettiových. No a příběhy Jak se krotí playboy od Michelle Smartové a Proti jeho pravidlům, jejž sepsala Melanie Milburneová, mají zase společný určitý typ hrdiny. Bohatého a lehkomyslného muže, který si chce jenom užívat… tedy až do chvíle, než zjistí, co je v životě opravdu důležité.

Ale to Vy přece dobře víte…

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Vows He Must Keep

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2020

Překlad:

Lenka Tichá

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2020 by Amanda Cinelli

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-7865-2 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-7866-9 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-7867-6 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Valerio Marchesi se probudil v černočerné tmě. Srdce mu bušilo a pokožku měl pokrytou studeným potem. Nebylo to poprvé, co ho v posledních šesti měsících vyburcovala panika. Lékař to nazval posttraumatickým syndromem a jako spousta jiných lidí s ním soucítil. Ale Valerio o žádný zatracený soucit nestál.

Zatnul zuby a probral se z opojení, které mu způsobila včera večer vypitá láhev whisky. Připomněl si, proč v posledních měsících přísahal, že se alkoholu už ani nedotkne. Pokusil se posadit a okamžitě si uvědomil dvě věci.

Zaprvé, soudě podle tichého zakašlání poblíž, nebyl v místnosti sám. A zadruhé nemohl hýbat horní polovinou těla, protože byl přivázaný k posteli.

Zbývající účinky alkoholu rázem vyprchaly. V místnosti byla tma, ale rozpoznal rozmazané obrysy kabiny své luxusní jachty. Obě zápěstí měl připoutaná k zdobenému dřevěnému čelu postele něčím, co působilo jako měkká látka. Zkusil zatahat a po zádech mu přeběhl mráz následovaný přívalem zuřivosti.

„Fajn, takže už jsi vzhůru,“ ozval se ze stínu ženský hlas. „Říkala jsem si, jestli ti nemám polít hlavu vodou.“

Jeho mozek se horečně snažil rozlišit mezi minulým a současným nebezpečím. Použil nedávno praktikované meditativní techniky k tomu, aby se zhluboka nadechl a potlačil adrenalin, a potom zaměřil mysl na jediný světlý bod. Žena mluvila anglicky vražedně klidným povědomým hlasem a nejspíš pocházela z vyšší společenské třídy. Přesto ji nedokázal nikam zařadit. V minulosti se s žádnými zločinci z podsvětí nestýkal, i když člověk nikdy neví.

„O co tu sakra jde?“ vybuchl vztekle. „Co jste zač?“

Po dřevěné podlaze přešly kroky a v kalném světle pronikajícím přes zatažené závěsy se objevila ženská postava. Byla dost vysoká a měla plné křivky, které okamžitě upoutaly jeho pozornost. Stáhly se mu útroby, což ho velice překvapilo. Ve třiatřiceti letech se domníval, že už má rozpačitou ztrátu kontroly, která se obvykle přisuzuje mládí, dávno za sebou. Ale zřejmě se tak dlouho vyhýbal opačnému pohlaví, že by jeho strádající libido podnítila jakákoliv žena. Dokonce i taková, která se ho zjevně snaží držet jako rukojmí.

Připadalo mu to jako zvláštní zvrat událostí vzhledem k tomu, že nedávno už v jednom zajetí byl, což pak vyústilo v jeho dobrovolnou izolaci. Začala snad jeho chorobná mysl hledat v nebezpečí zvrácené vzrušení?

Znovu se přitáhl k čelu postele, a když se mu látka zaryla do kůže, ostře sykl. Prostěradlo, které zčásti zakrývalo jeho nahé tělo, sklouzlo o něco níž.

„Jestli se budeš zpěčovat, jen si ublížíš.“

„Tak mi ty zatracený provazy přeřízněte,“ zavrčel. Marně se snažil potlačit ostrý tón. „Jestli vám jde o peníze, žádné s sebou nemám.“

Ozval se tichý smích, tentokrát z větší blízkosti. „Nepřišla jsem tě okrást, Marchesi. A vzhledem k včerejší noci ty provazy chrání moje bezpečí.“

„Vaše bezpečí…?“ Její slova v něm vyvolala matnou vzpomínku. Znal ten hlas.

Žena mu upravila prostěradlo a přitom zavadila měkkýma rukama o jeho pokožku. Projel jím další pocit uvědomění. Bylo to zatraceně dlouho… a její vůně podnítila jeho paměť. Lačně se nadechl a ucítil, jak to sladké teplo a pižmo proniká do jeho hrudi a kus ledu, který se tam vytvořil už bůhvíkdy, začíná tát.

Tlumené světlo lampy se bez varování zamihotalo, až sebou polekaně trhl. Žena pomalu vstoupila do jeho zorného pole, takže uviděl její dlouhé ebenově černé vlasy a bezchybnou karamelovou pleť. Konečně ji poznal, přimhouřil oči a veškerá úzkost byla vmžiku nahrazena nespoutaným vztekem.

„Dani.“

„Tak mi říkají pouze přátelé, Marchesi.“

Daniela Avelarová přimhouřila oči, přitáhla si židli k posteli a nenuceně se posadila, jako by se chystala k odpolední svačině.

„Když jsme se viděli naposledy, dal jsi jasně najevo, že můj přítel nejsi.“

Zasáhly ho pocity viny, ačkoliv se snažil zůstat rozzlobený. Zaútočily na něj vzpomínky na jejich poslední rozhovor. Před šesti měsíci, na vzpomínkovém obřadu za svého obchodního partnera, nejlepšího přítele a jejího bratra, pronesl nejbolestnější projev svého života.

Duarta Avelara zastřelili přímo před jeho očima, když byli oba zadrženi jako rukojmí v Riu de Janeiru a dva týdny vězněni ozbrojenci v hloubi chudinské čtvrti. Ten příběh se dostal do zpráv na celém světě. Za to, že přežil, ho oslavovali jako hrdinu. Ale pravdu o tom, co se skutečně stalo, znal jen on sám.

Celou tu zádušní mši v deštivém ránu na anglickém venkově se musel přemáhat. Snažil se mluvit tak, aby uctil Duartovu oběť, která mu zachránila život. Ale nakonec se přestal ovládat a vyběhl z kostela, jako by mu za patami hořelo, protože už měl těch soucitných upřených pohledů a nesnesitelného zármutku dost.

Dani běžela za ním a zastavila se až u jeho auta se šoférem. Odjakživa byla hrdá na to, že je jednou z nejlepších PR a marketingových stratégů v obchodním světě – a na něj i na jeho divoký hýřivý život vždy hleděla spatra. Nikdy nikoho nepožádala o pomoc, dokonce ani vlastního bratra, ale tentokrát ho požádala, ať zůstane. Chytila ho za ruku a prosila ho, aby jí pověděl pravdu o tom, co se stalo v Brazílii.

Zavrčel, že i kdyby to věděla, nic by se tím nezměnilo a Duarta to zpátky nevrátí. Potom nasedl do auta a odjel, jako by se ho slzy na jejích tvářích vůbec nedotkly.

Dokonce i teď cítil na soláru plexu důvěrně známý stud, který ho tížil jako olovo.

Daniela si přehodila nohu přes nohu, čímž přitáhla jeho pozornost k lodičkám na jehlových podpatcích. Léta pracovala pro Velamar jako PR stratég, takže byl zvyklý na její typické pruhované kalhoty a dokonale vyžehlené halenky s delikátními mašlemi uvázanými u krku. Ale tentokrát měla krémový límeček rozepnutý a zplihlé stuhy byly pomačkané.

I když se snažila nedat to na sobě znát, vypadala unaveně. Všiml si náznaku tmavých kruhů pod jejíma očima i napětí kolem úst. Přemýšlel, jestli ji zármutek připravil o dokonalý vzhled a půvab, stejně jako jeho o žoviální nenucenost.

„Máš vůbec tušení, jak dlouho jsem se tě snažila najít?“ Beze strachu či zaváhání se mu zadívala do očí – což bylo snadné vzhledem k tomu, že ležel v posteli polonahý a svázaný.

„Přiznávám, že ze všech možností jak získat mou pozornost, je tahle velmi kreativní, ne-li mírně necitlivá.“ Při těch bezstarostných slovech zatahal za pouta a ucítil, že na jedné straně mírně povolují. Uzly byly pevné, ale nestačilo to. Zdědila sice partnerství ve Velamaru – jedné z nejproslulejších společností na pronájem luxusních jachet na světě –, ale nebyla žádný námořník.

Při pomyšlení na podnik, který vybudoval od nuly, a na práci, která mu kdysi poskytovala smysl života, potlačil v hrudi napětí. „Napadlo tě někdy, že možná nechci, aby mě někdo našel?“

„Utekl jsi před zodpovědností, Marchesi.“

„Moje firma je v dobrých rukou.“

„Naše firma je ve skvělých rukou – vzhledem k tomu, že ji sama řídím už šest měsíců.“

Sedla si a prohlížela si ho jako královna z trůnu, což nebylo tak úplně od věci, jelikož rodina Avelarových byla v rodné Brazílii v podstatě královského původu.

„Ale tvoji zaměstnanci mou autoritu zjevně zpochybňují a žádají návrat marnotratného výkonného předsedy a jeho neblaze proslulých večírků.“

„Naposledy tě varuju. Rozvaž mě a vypadni z mé jachty, Danielo.“

„Nevzpomínáš si na nic ze včerejší noci, viď?“ Povytáhla obočí a zvědavě, se slabým náznakem úsměvu, ho pozorovala.

Valerio se znovu rozhlédl. Bolest v hlavě byla čím dál úpornější. Poslední, na co si vzpomínal, bylo, že včera po výbuchu vzteku vyběhl z bratrovy toskánské vily a otevřel první láhev alkoholu, kterou našel. Pil sám a celou cestu k molu poblíž Janova, kde kotvila jeho jachta, dumal na zadním sedadle auta.

Od začátku si uvědomoval, že ten den bude náročný, protože se dlouho vyhýbal rodině, ale myslel si, že na sobě odvedl pořádný kus práce, aby pár hodin v jejich společnosti zvládl. Očekával, že ho budou litovat a našlapovat kolem něj po špičkách. Na jejich hněv však připravený nebyl. Ani na odsuzování. Nevěděli nic o tom, čím prošel… co udělal. Starali se jen o drahocennou pověst Marchesiových a zneklidňující klepy, že se zbláznil.

Jeho záchvaty zuřivosti byly totiž nepředvídatelné a měl sklon potlačovat vzpomínky, takže se na ně moc nepamatoval. Ale byl si zcela jistý, že cestou ven rozbil několik bratrových drahých váz.

Znovu se s trhnutím pokusil opřít o dřevěné čelo postele, ale podařilo se mu posunout jen o několik palců. Ostře se nadechl, aby potlačil náhlou pulzující bolest, která zaútočila na jeho lebku. Co to v té whisky krucinál bylo?

„Nehýbej se moc prudce. Doktor ti dal mírná sedativa.“

„Zdrogovala jsi mě?“

„Snažil ses zlikvidovat celou mou ochranku jednoho po druhém. Jako bys byl v transu. Nemohli jsme…“ Křečovitě polkla. „Nebyl jsi sám sebou.“

Zavrčel a znovu silně zatáhl za pouta. Dřevěný trám nad ním uspokojivě zaskřípal. Poprvé spatřil v jejích očích záblesk neklidu.

„Nenapadlo mě, jak jinak tě přesvědčit, abys mě vyslechl.“ Vstala a očima zalétla ke dveřím na opačné straně místnosti. „Nechtěla jsem, aby to zašlo tak daleko… a nevěřila jsem, že jsi opravdu tak mimo, jak říkal tvůj bratr.“

„Mluvila jsi s Rigem?“ Jeho bratr byl zatracený idiot. Slíbil Valeriovi, že pokud jeho pozvání přijme, nechá si jeho příjezd do Toskánska pro sebe. Ale na druhou stranu Valerio neplánoval, že ztropí scénu. Opět dostál své pověsti, že je ten nejbezstarostnější a nejdivočejší bratr Marchesiových.

Stud mu spaloval vnitřnosti.

Daniela si odkašlala. „Hele, už jsem byla trpělivá až dost. Dala jsem ti spoustu času, ale teď už se musíš vrátit. Členové správní rady nesouhlasí s tím, že jsem výkonnou předsedkyní. Chtěli by prodávat bratrovy projekty a zbavit se charitativních závazků, jenže jim stojím v cestě.“ Stiskla si kořen nosu a z hrudi jí unikl hluboký povzdech. „Jejich nespokojenost vře a vzhledem k tlaku, který s sebou nese blížící se uvedení nové Sirinetty na trh, na to už prostě nemám energii.“

Její slova mu zvonila v hlavě a posilovala jeho vztek a nevěřícnost. První megajachtu Sirinetta vyrobila firma Nettuno Design, Duartovo duchovní dítě – odnož obchodní značky Velamar. Díky ní před pěti lety prudce expandovali do horních vrstev společnosti a jejich zákazníci pocházeli z tak vlivných a bohatých rodů, že se jim o tom původně ani nesnilo.

„Takže jsi mě unesla, abys mi to oznámila?“

Se špatně maskovaným podrážděním přimhouřila oči. „Druhá schůzka se koná pozítří v Monte Carlu. Mám informace, že na ní členové správní rady chtějí hlasovat a sesadit mě.“ Zhluboka se nadechla a setkala se s jeho očima. „Potřebuju tvou pomoc. Potřebuju, aby ses přes tohle všechno přenesl a vrátil se.“

„Vím, že to nebylo oficiální, ale do role výkonné předsedkyně místo sebe a Duarta jsem tě jmenoval já,“ procedil mezi zuby. Přítelovo jméno znělo z jeho úst bezduše a neznámě. „Nemůžou tě odvolat. Jenom blafují.“

„Vzhledem k tomu, že Duarte má být oficiálně prohlášen za mrtvého a poslední dobou píšou v novinách o tvé duševní labilitě, obávám se, že můžou.“

Valerio ztuhl. Při té zprávě mu prochladla krev v žilách.

Duartův oficiální úmrtní list zatím vystaven nebyl – osobně se o to postaral. Jako vykonavatel závěti dal úřadům víc času, než Daniela oficiálně zdědí všechen bratrův majetek.

A teď se odvážila vtrhnout na jeho jachtu a klidně si klást požadavky, zatímco mu tajila tak důležitou zprávu? Dio, neměla ani ponětí, co to znamená.

Klidně pokračovala. „Kromě toho, že je naše pověst v troskách, vědí, že nemám kvalifikaci. A abych byla upřímná, vím to taky. Jsem PR stratég – žádný vůdce ani loutka. Nikdy dřív jsem to nedělala.“

„Pusť mě,“ zavrčel.

„Ne, dokud nebudeš souhlasit, že na tu schůzku půjdeš.“

Založila si ruce pod ňadry, přičemž se její plná hruď nadzvedla a Valeriovi začalo hučet v uších.

„Danielo… varuju tě. Nemáš tušení, o co tu jde, tak mě okamžitě rozvaž.“

„Dobře vím, co se v mé firmě děje. To ty ses na několik měsíců úplně stáhl a nemůžu riskovat, že mi zase zmizíš.“ Krátce zavřela oči a pak se na něj upřeně zadívala. „Je mi fuk, jestli mě za to nenávidíš. Udělám cokoliv, abych zachránila bratrův odkaz.“

Tvrdí mu, že pouze on může společnost udržet nad vodou? Muž, kterého kdysi nazvala lehkomyslným floutkem? Neměla ani tušení, co během posledních šesti měsíců dělal. Krucinál, vlastně si tím sám nebyl jistý.

Věděl jen to, že není jediná, kdo je ochoten udělat všechno, co je potřeba, k něčí záchraně. Jenže osoba, kterou se snažil zachránit, zřejmě usilovala jen o to, aby se znovu vystavila nebezpečí.

Vztek mu dodal mimořádný příval energie a poslední uzel, který mu poutal zápěstí, se rozvázal.

Valerio vyskočil z postele jako pružina.

Dani ucítila, jak jí do krku stoupá otřesený výkřik, ale potlačila ho – nevěřila, že by jí tento muž, kterého znala skoro polovinu svého jednatřicetiletého života, opravdu ublížil.

Tohle však nebyl Valerio, kterého zdálky sledovala – ten marnotratný zavrženec, který spal s polovinou velkých dam v Evropě a každého, s nímž se setkal, okouzlil pirátským úsměvem a divokou touhou po dobrodružství. Vypadalo to, že jiskra v jeho tmavomodrých očích zhasla.

Než stačila utéct, chytil ji za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. Odstrčila ho a přitom se nešťastnou náhodou svalili na postel a její tělo dopadlo přímo na jeho.

Uchopil ji velkýma rukama v pase a jeho teplá pokožka se jí propalovala látkou halenky. Ostře se nadechla. Zavrtěla se a pokusila se vstát, ale tím pohybem se k němu ještě víc přitiskla.

„Dio, už se ani nehni,“ zaklel zastřeným hlasem.

Dani připadalo, že uběhla snad celá věčnost, kdy přesně o takové situaci fantazírovala. Jako pošetilá dospívající dívka kdysi snila o tom, že se na ni Valerio Marchesi podívá tak, jak sledoval přehlídku úchvatných krásek, čemuž z dálky rozpačitě přihlížela. Ale už dávno dal najevo, že v ní nikdy neuvidí nic jiného než oplácanou nudnou sestru nejlepšího přítele, roztrpčující páté kolo u vozu, nechtěný přívažek jejich dokonalého partnerství.

Ne, v té špatně potlačované zuřivosti, která se mu právě teď leskla v očích, žádný sexuální podtext nebyl. Zhluboka se nadechl, když jí černé vlasy sklouzly přes ramena. Knoflíky na halence se jí rozepnuly a hrozilo, že se její plná ňadra vyhrnou z jednoduché bílé krajkové podprsenky. A přesto ji pevně držel a bránil jí ustoupit.

„Dej ty pracky pryč. Co si myslíš, že děláš?“

Zuřila a její kolena se přiblížila k části jeho těla, kde mu mohla ublížit nejvíc. Ne že by to chtěla udělat, ale choval se zcela nerozumně – a odmítala se smířit s tím, že po tak pečlivém plánování ztratila převahu jen proto, že měl mnohem větší sílu, než předpokládala.

Snadno ji přemohl, stiskl jí nohy mezi koleny a paži jí odtáhl za hlavu.

„Co si myslím, že dělám?“ zopakoval její otázku a drsně vyštěkl smíchy. Popadl ji za obě zápěstí a přivázal je k čelu postele, odkud se právě osvobodil. „Oko za oko, zub za zub?“

Dani při té potyčce ztěžka dýchala. Nedošlo jí, co má v plánu, dokud nebylo pozdě. Nevěřícnost se rychle změnila v hněv, když se marně snažila osvobodit.

„To, že sebou budeš házet, ani jednomu z nás nepomůže. Zvlášť vzhledem k tvé pozici a mému nedostatku oblečení.“

Dani okamžitě znehybněla. Její nohy v tmavých vlněných kalhotách se tiskly k jeho nahému trupu. Rozhořely se jí tváře a na zátylku vyvstal pot. Tvářil se, že nepodléhá jejímu vlivu, a přesto když před chvílí zavrtěla boky, přísahala by, že cítí…

Najednou se pohnul. S působivou rychlostí zpod ní vyklouzl a ztratil se jí z očí.

„Chápu, že na mě máš vztek…“ Jeho hlas zněl zastřeně a mírně udýchaně. „Ale ať jde v téhle hře o cokoliv, je to přes čáru.“

„Žádnou hru s tebou nehraju. Už jsem ti vysvětlila, že jsem tě musela spoutat kvůli tvému i mému bezpečí. Proboha, hrozilo, že zabiješ vlastního bodyguarda, a nemohli jsme vás od sebe odtrhnout.“

Zvedla hlavu, ale při letmém pohledu na vysokého nahého muže si znovu lehla na polštář.

„Možná. Ale teď se snažíš se mnou manipulovat. V minulosti by mě to nejspíš pobavilo… ale už takový nejsem.“

„Kam jdeš?“ zeptala se ho jako neviňátko. Připomněla si, že i když tuto bitvu přechodně prohrála, konec války je ještě daleko.

„Pryč. A tebe tu nechám, abys přemýšlela o svých činech.“

Rozsvítil a vykročil ke dveřím, ale pak se najednou prudce zarazil. Napjala se, když si představila jeho výraz, jakmile si uvědomil svou chybu. Nebyli totiž na jeho luxusní jachtě v Janově. Dokonce nebyli ani na italské půdě.

Zaklel italsky a Dani ucítila, jak se koutek jejích rtů zvedá ve vzdorném úsměvu. Poslouchala, jak jeho kroky duní po dřevěné podlaze směrem na chodbu.

Na události včerejší noci si zjevně nevzpomínal, ale ona si je pamatovala stále – a to zcela jasně. Požádala Valeriova osobního strážce, aby jí pomohl odnést šéfa na zbrusu novou megajachtu Sirinetta II, která ještě nebyla oficiálně spuštěna na vodu, poslala ho pro doktora a potom poručila kapitánovi, ať vypluje do noci.

Čekala, až se Valerio vrátí, a přitom si uvědomovala, že je nemožné vypadat jako dáma, když leží rozplácnutá obličejem na matraci a paže má rozpačitě zvednuté a připoutané.

„Kam jsi mě to sakra odvezla?“

Jeho hlas náhle zaduněl z druhé strany místnosti a dveře kajuty se prudce rozlétly, až sebou trhla.

„Už jsi zpátky? Dopřál jsi mi necelé čtyři minuty oddechu. To na promyšlení mých činů nestačí.“

Zastavil se vedle postele a Dani obrátila hlavu a přejela očima po jeho působivé postavě. Naštěstí si už na sebe vzal oblečení, které při svém kvapném odchodu z kajuty popadl. Tmavomodré džínsy mu dokonale padly a jednoduché černé tričko obepínalo působivé bicepsy. Klepy o jeho duševním stavu bylo ještě nutné potvrdit, ale během dobrovolné izolace rozhodně nepřestal posilovat břišní svaly. Pokud něco, možná byly ještě propracovanější než dřív.

„Řekla bych, že plujeme někde poblíž Korsiky.“ Setkala se s jeho pronikavým pohledem, aniž by projevila neklid. „Rozhodla jsem se spojit příjemné s užitečným a poskytnout ti prohlídku nového modelu, zatímco probereme náš postup ohledně blížící se schůze. A než začneš mít bůhvíjaké nápady, kormidelna je zamčená a kapitán dostal příkaz, že bez mého hesla nesmí nikoho pustit dál. Firemní politika.“

„Ty…“ O krok couvl a stiskl si kořen nosu. „Zdrogovala jsi mě a naložila na jachtu mé vlastní společnosti. A potom jsi proti mně poštvala mou posádku?“

„Naši posádku.“ Líbezně se usmála. „Zapomněl jsi, že jsem za posledních šest měsíců poznala všechny zaměstnance, partnere.“

„Přikaž jim, ať zamíří zpátky k pevnině. Hned.“

Naklonil se k ní a jednou rukou se opřel o čelo postele. Ucho jí ovíval jeho dech, až jí naskočila husí kůže. Zjevně v ní to, že ji svázal a poroučel jí, vyvolávalo temné vzrušení. A přece to byl sobecký mizera, který ji opustil, když ho potřebovala nejvíc.

Ne, opravila se, opustil svou společnost. Společnost, jejíž polovinu ona zdědí, jakmile bude bratrovo jmění uvolněno. Kromě toho dědila už po smrti rodičů, kteří zemřeli nešťastnou náhodou před sedmi lety.

Kdyby byla nábožensky založená, nejspíš by si myslela, že někdo nahoře pojal k rodině Avelarových averzi. Ale už nevěřila v nic než v chladná tvrdá fakta a právě teď se musela zaměřit na záchranu bratrova milovaného Nettuno Design.

Valerio a Duarte investovali do spousty jiných oblastí, ale Velamar budovali dvanáct let od nuly. Vážně by klidně seděl s rukama v klíně a dovolil, aby jejich práci rozkradli supové? Tomu Daniela přihlížet nebude.

„Můžeš mě tu nechat svázanou, jak dlouho budeš chtít. Žádný takový příkaz nevydám.“ Ohnula prsty, protože cítila, jak v nich začíná ztrácet cit.

„Dani…“

„Neříkej mi tak,“ vyštěkla. „Používej moje celé jméno. Teď jsme jen obchodní partneři, nic víc.“

„Copak běžně svazuješ nahé obchodní partnery a potom je pozoruješ ze stínu?“

„Nepozorovala jsem tě.“ Naježila se. Příčilo se jí, jak jí při jeho slovech okamžitě naskočila husí kůže, a nenáviděla hříšně erotickou představu, která jí vytanula na mysli. Zavřela oči a modlila se, aby si nevšiml, jak absurdní vliv na ni stále má.

„Na co jsi celou dobu myslela, když jsi ve tmě čekala, až se probudím, Danielo? Užívala sis, že jsem ti vystavený na milost?“

Shrbil se, odhrnul jí z obličeje pramen vlasů a počkal, až se setká s jeho pohledem. Tvrdě polkla a potlačila nutkání olíznout si suché rty.

„Neměla jsi mě sledovat. O té schůzi jsi mi mohla prostě napsat mail. Ale musela ses objevit osobně, viď?“ Přejel jí prsty po tváři a odhrnul jí vlasy za ucho. „Viděla jsi mě, jak se chovám jako běsnící šílenec. Potěšilo tě, že máš příležitost mě potrestat? Bavilo tě to, Danielo?“

Kousla se do spodního rtu. Věděla, že si s ní jen pohrává. Snažil se v ní vyvolat nepříjemný pocit, aby nechala obrátit jachtu zpátky k pevnině a znovu ho zbavila zodpovědnosti.

Obrátila se k němu a sebrala veškerou odvahu. „Na sledování toho, jak to vzdáváš a opouštíš všechno, na čem jsi tak tvrdě pracoval, nic zábavného nebylo,“ utrousila. „Taky jsi mohl v Riu umřít, ale nestalo se to. Myslela jsem si, že ti možná život začne připadat vzácnější než dřív a začneš ke všemu přistupovat vážněji. Ale utekl jsi a předstíral, že se nic neděje.“

Valerio odtáhl ruku, jako by ho spálila. Svým způsobem to tak možná bylo. Jeho podvědomí se zmocnily pocity viny, ale potlačil je, protože věděl, že dělá, co musí. Naštěstí věděla přesně, jak si má od Valeria Marchesiho udržet odstup a ochránit se. Odjakživa. Jenže právě teď ho potřebovala na své straně víc, než si myslela.

Ucítila, jak jí mlčky uvolňuje pouta na zápěstích. Osvobodila se tak rychle, jak to jen šlo. Všimla si, jak byly jeho uzly profesionální. Koneckonců byl námořníkem takřka od narození. Posadila se a promnula si zápěstí. Do rukou se jí znovu nahrnula krev. Valerio se přesunul na protější stranu místnosti a nehybně vyhlížel z okna do černé tmy. Dnes v noci nesvítil měsíc a nebe bylo poseté tmavými mraky, takže je obklopoval jen slabý lesk vln.

„Dobře vím, jak je život vzácný, Danielo. A jestli si myslíš, že utíkám, vůbec mě neznáš.“ Valeriův hlas byl chladný, vzdálený a ponurý. „Jestli si myslíš, že někdy zapomenu na to, co se stalo, a přestanu si znovu a znovu přehrávat každou vteřinu…“ Zavrtěl hlavou a obrátil se k ní.

Dani ucítila, jak se jí krk stahuje dojetím. Ráda by ta slova vzala zpátky, ale už bylo pozdě. Když ji Valerio nechal na Duartově pohřbu samotnou, naplnila ji zuřivost. To on se po týdnech, kdy byl považován za mrtvého, vrátil domů. A přesto jí odmítl dopodrobna vylíčit, co se přihodilo, a prozradil jí jen to, že Duarte byl krátce před Valeriovým útěkem zastřelen.

Její dvojče bylo zavražděno a ona neměla tušení proč. Ve vesmíru nenastala žádná náhlá změna, ani se jí nezmocnily nadpřirozené pocity ztráty či bolesti. Místo toho necítila nic. A to odpojení a znecitlivění trvalo dalších šest měsíců, během nichž se vrhla do vedení společnosti, aby ji udržela nad vodou.

„Promiň. Nechtěla jsem být hrubá.“ Nadechla se a zalitovala, že svá slova nevolila opatrněji. „Ale nevím, co se doopravdy stalo, jen…“

„Na tom nezáleží,“ přerušil ji ocelovým hlasem. „Na tu schůzi přijdu a povím jim všechno, co chceš.“

„Opravdu?“ Marně se snažila najít smysl toho náhlého přechodu od pobouření k netečnosti. Ano, její slova byla krutá, ale…

„Přijedu za tebou do Monte Carla, protože by si to Duarte přál.“ Popošel o krok dopředu. „Ale oplátkou za to potřebuju, abys pro mě něco udělala.“

„Ty mi kladeš podmínky?“ Zvedla hlavu. „Měla jsem vědět, že v tom bude háček.“

Povýšeně si založil paže na hrudi, ale když promluvil, mírně se mu chvěl hlas. „Ano, mám jednu podmínku a potřebuju, abys mi věřila, že je nezbytná a neoddiskutovatelná.“

„Jde o bezpečnost?“ Všimla si jeho napětí, i jak zatnul pěsti vedle boků. „Od tvého zmizení jsem se podrobila všem bezpečnostním opatřením, která jsi s tou bláznivou ochrankou domluvil. Bez jejich doprovodu jsem se nehnula ani na krok.“

„Myslíš si, že jsem to v posledních šesti měsících neprověřoval?“ Zavrtěl hlavou a hlas se mu zabarvil neznámou emocí. „Sice jsem tu nebyl, ale neutekl jsem. Musíš to pochopit. Musel jsem něco zařídit…“ Zamračil se, mírně se natočil a vyhlédl z okna na kalnou vodu. Když znovu promluvil, byl jeho hlas hlubší. „Jakmile nám v Riu došlo, že to špatně skončí… slíbil jsem mu, že jestli přežiju, postarám se o tvoje bezpečí.“

Dani ucítila, jak se jí sevřelo hrdlo, ale připomněla si, že emoce by ji dostaly do zranitelné pozice. Chtěl, aby mu věřila? Nesplnil jediný slib, který jí dal – zcela ji vytěsnil a při první příležitosti se vypařil, aby si svůj zármutek zpracoval sám. Nebo spíš ve společnosti whisky a spousty krásných žen po celém světě.

Tvrdě se poučila, že se může spolehnout jen sama na sebe. Založila si paže na hrudi a ani se nepokusila zamaskovat ledový tón. „Popiš mi svoje podmínky, Marchesi.“

Napjal čelist a v očích mu zablýsklo. Když konečně promluvil, zastřený tón nahradil smyslný šarm, na který si vzpomínala.

„Správní rada se domnívá, že je Velamar oslabený kvůli mé nepřítomnosti… a že jsem nespolehlivý a labilní. Jestli chceš, aby byla moje přítomnost k něčemu dobrá, musím se jim představit z lepšího úhlu. Až zítra odejdu z této jachty, mou jedinou podmínkou je, abys zůstala po mém boku. Abychom spolu tvořili pár.“

„Samozřejmě. Jsem PR guru, takže jestli si děláš starosti s tímhle, dokážu to dobře přibarvit.“

Použití slova „pár“ ji mírně zarazilo – byl to zvláštní výraz pro jejich partnerství. Přesto se donutila k úsměvu. Skoro nemohla uvěřit, jaký tahle situace nabrala směr. Ještě před hodinou byla vyděšená, co by po jejích dnešních činech mohl udělat. Hodně riskovala. Takže prozatím byla šťastná, že ho přesvědčila, aby se vrátil do hry.

„Předpokládal jsem, že proti tomu, abychom byli spolu, budeš protestovat víc.“ Valerio povytáhl tmavé obočí, pokrčil rameny a otevřel dveře. „Takže platí. Hned ráno oznámíme zásnuby.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pod plnými plachtami.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.