Yvonne Lindsayová

Nečekané souznění

Překlad: Pavlína Buzková

Milá čtenářko,

máme tu květen, asi nejkrásnější měsíc roku, který je odedávna spojován s láskou. Když se ale hlouběji zamyslím, přiřadil bych květen a celé jaro spíš k zamilovanosti. Ano, k tomu stavu vzedmutých emocí a hormonů, kdy se nám na partnerovi všechno líbí a jsme jím okouzleny. Je to doba, kdy nám růžové brýle pomohou překonat všechny předsudky, zvyky, obavy a my máme víru a naději, že před námi stojí ten pravý. Bez odvahy pustit se do vztahu se všemi jeho složitostmi by lidstvo už dávno vyhynulo, ale naštěstí každý rok přichází jaro a máj a s nimi i naděje na ryzí city…

Věřím, že si mé májové příběhy krásně užijete a jaro se přenese i do Vašeho srdce.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Scandalizing the CEO

První vydání:

Harlequin Books, 2021

Překlad:

Pavlína Buzková

Odpovědný redaktor:

Bohdana Hyťhová

© 2021 by Dolce Vita Trust

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Desire jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-8140-9 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-8141-6 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-8142-3 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Tak, tady budete pracovat. Můžete se posadit.“

Dělej to všechno s ohledem na cíl, opakovala si Tami, když se usadila ke stolu, ke kterému ji právě uvedla zaměstnankyně personálního oddělení, která ji ráno přivítala při příchodu do Richmond Developments. Tami si popotáhla nepohodlnou sukni, kterou měla na sobě. Sama si potrpěla spíš na džíny nebo legíny a tričko; kostýmek, který si dnes oblékla, vyzařoval korporátní eleganci a tiše šeptal svou cenu. Ta ji zdrtila. Ne proto, že by si ho nemohla dovolit zaplatit, ale kvůli jídlu, jež by za tu sumu mohlo zajistit zařízení pro rodiny v nouzi, které provozovala charita, v níž pracovala. Sevřel se jí žaludek, když si vzpomněla na důvod, proč ze své práce byla nucena odejít. Byl to stejný důvod, proč byla teď tady… Když její otec jasně vyjádřil své požadavky a očekávání, matka se chopila své role a zajistila jí pro tento nový účel všechny vhodné a žádoucí rekvizity: oblečení, boty, make-up, manikúru, účes, dokonce i zbrusu nový smartphone. Seznam všech těch věcí byl nekonečný. Jenže účel světí prostředky, připomněla si Tami, stejně jako to, že kostýmky od Chanelu může mámě vždycky vrátit, aby je přidala do sbírky pro příští charitativní aukci. Totéž platilo o čistě hedvábné halence, kterou měla dnes také na sobě a která měla stejný odstín jako Tamiiny oříškové oči.

Dokonale upravená zaměstnankyně personálního oddělení se na Tami usmála, ale její úsměv se ani v nejmenším nezračil v jejích chladných modrých očích. Budou tu takoví všichni? Odtažití a neosobní? Pokud ano, pak její mise bude daleko těžší, než si dokázala představit. Pak ji napadla další myšlenka. Je snad právě tato žena oním nasazeným špionem, kterého má její otec v Richmond Developments? Ta, která ji písemně ujistila, že si tu sama zajistí místo, aby Tami byla přijata a mohla špehovat jednoho z generálních ředitelů společnosti? Samozřejmě se jí na něco takového v žádném případě nemohla zeptat.

„Snažíme se vést kancelář ekologicky a bez zbytečného používání papírů, takže si budete veškeré poznámky zapisovat na zařízení, které vám bylo vydáno, nebo na počítači. Hesla vám IT oddělení sdělí asi za půl hodiny. Pečlivě je střežte a nikomu je nesdělujte. Je vám to všechno jasné?“

Pro Tami byla její slova jako úder pěstí do břicha. O události, která ji sem přivedla, nikdo nevěděl, tedy nikdo kromě ní, jejího otce a charitativní organizace, která přišla o obsah svého bankovního účtu, a toho mizerného ubožáka, který ty peníze ukradl. Dobře, pár lidí tedy o tom vědělo. Ale díky tomuto naprosto základnímu pokynu, který je navíc zcela v souladu se zdravým rozumem, si Tami znovu připomněla, jak byla hloupá, když svému příteli dovolila používat bez omezení svůj notebook. Bývalému příteli, opravila se v duchu a polkla, aby si uvolnila náhle ztuhlé hrdlo.

„Nemějte žádné obavy. Kybernetickou bezpečnost beru velice vážně,“ odpověděla.

Teď. Dostala tvrdou lekci, když si její bývalý přítel Mark Pennington, který byl ředitelem charitativní organizace Naši lidé, naše domovy, pro niž oba pracovali, vypůjčil její notebook, získal přístup k jejímu bankovnímu kódu a následně vybílil bankovní účty. Z hořké pravdy o jeho zradě, z toho, jak absolutně zneužil její důvěru, jí stále bylo fyzicky špatně. A přestože Tami patřila k lidem, kteří dokážou odpustit leccos, věděla, že Markovi nikdy neodpustí, že okradl ty, kteří měli v životě mnohem méně štěstí. A neodpustí mu ani to, že ji svým činem přinutil jít si pro pomoc k otci. Cítila vůči charitě osobní odpovědnost a nabídla se, že chybějící dva a půl milionu vrátí ze svěřeneckého fondu, který pro ni založila její babička. Problém byl v tom, že jedním ze správců fondu byl její otec a ten všem ostatním namluvil, že Tami není schopná převzít nad svým majetkem kontrolu jako zralý a dospělý člověk, to vše kvůli několika vzpurným rozhodnutím, která učinila v době dospívání. Souhlasil však, že jí potřebné prostředky poskytne, pokud mu vyhoví a ujme se role špeha jeho největšího rivala.

„Tak dobrá,“ pokračovala paní Dokonalá z personálního. „Pan Richmond tu bude za chvíli. V kanceláři si většinou všechno zařizuje sám, buďte nicméně připravena účastnit se všech schůzek. Bude potřebovat, abyste dělala poznámky a nahrávala je do cloudu, který budete sdílet výhradně s ním. Je to jasné?“

„Jako křišťál,“ odpověděla Tami a odolala nutkání zasalutovat a scvaknout podpatky.

Žena zřejmě vycítila v Tamiiných slovech jistou neúctu, a než přikývla, věnovala jí další chladný a tvrdý pohled. „Kdybyste mě potřebovala, můžete mě kontaktovat telefonicky nebo e-mailem. Moje údaje jsou v adresáři firmy, který najedete ve vašem počítači.“

„Děkuji, jsem si jistá, že to zvládnu.“

Žena nakrčila dokonale vytrhané a zvýrazněné obočí. „Musíte být lepší. Nestačí to jen zvládnout. Pan Richmond dává do své práce vše a přesně to očekává i od svých spolupracovníků.“

„Toho jsem si všimla. Potřebujete ode mě ještě něco dalšího?“ Tami promluvila tak profesionálně, jak to jen dokázala, což byl nemalý výkon pro někoho, kdo by raději rozdával jídlo rodinám nebo uklidňoval vystrašené dítě, aby se jeho matka mohla opodál aspoň pár hodin prospat.

„V tuto chvíli zatím ne. Přeji vám příjemný den.“

Jakmile Tami osaměla, klesla na židli u svého stolu. Alespoň je pohodlná, zaznamenala, když se na ní zatočila kolem dokola. „Pan Richmond dává do své práce vše a přesně to očekává i od svých spolupracovníků,“ zamumlala, když se zatočila podruhé a potřetí. „Tak to se mu bude líbit, jaké dokonalé kruhy tady vytáčím!“ zasmála se a zatočila se ještě jednou.

Vtom za sebou uslyšela tichý zvuk. Rychle položila nohy obuté do drahých a nudných lodiček na podlahu pokrytou kobercem, zastavila se a ohlédla. Před ní stál muž v tmavém obleku zjevně šitém na míru. Byl bezvadně oblečený a upravený, od dokonale vyleštěných bot až po bezchybně učesané vlasy. Dokonce i v jeho světlém plnovousu byl každý vousek na svém místě.

„Slečna Wilsonová, předpokládám?“ pronesl hlubokým, dobře modulovaným hlasem, při kterém vnitřně celá změkla a roztála jako teplý med.

Počkat, to by se ale nemělo stát. Vždyť si slíbila, že si dá od mužů pokoj, možná dokonce navždy, nebo ne? Zvlášť po té poslední zkušenosti. Tami věděla, že se musí dát rychle do pořádku. Navzdory tomu, že byla přistižená, jak si v práci jen tak blbne, a navzdory své znepokojující reakci na tón jeho hlasu, to dokázala a vstala. „Ano,“ usmála se úsměvem, který celý víkend trénovala před zrcadlem tak usilovně, až ji bolely tváře, a nabídla mu ruku. „Prosím, říkejte mi Tami. A vy jste pan Richmond?“

Podíval se na ni průzračnýma šedýma očima, které ji propalovaly skrz naskrz. Chvíli váhal, ale pak její ruku přijal. Ve chvíli, kdy se jí dotkl, Tami ucítila, jak jí tělem projel záchvěv velmi nepatřičného zájmu. Ten zesílil ve zřetelné mravenčení, které si zamířilo přímo do jejího klína v okamžiku, když se na ni také usmál. Když její ruku konečně pustil, bojovala Tami s nutkáním otřít si ji o stehno, aby se těch podivných pocitů nějak zbavila.

„Já jsem Keaton. V naší firmě jsou dva páni Richmondové. Navíc jsme jednovaječná dvojčata, takže se nás budete muset naučit rozeznávat. Zodpovídat se budete mně a jenom mně. Je to jasné?“

Bojovala s touhou obrátit oči v sloup. Co to tady všichni mají s těmi pravidly? Tohle jí bude hodně její práci ztěžovat. I když vzhledem k široce medializovanému dramatu, kdy Keatonův otec loni o Vánocích náhle zemřel a po jeho smrti vyšlo najevo, že má na druhém konci země paralelní život, včetně další manželky a dětí, by se možná dala potřeba jasných pravidel a konvencí pochopit.

„Slečno Wilsonová?“ pobídl ji.

„Ach ano, promiňte. Samozřejmě,“ řekla a cítila se hloupě kvůli tomu, že ji zase přistihl při nepozornosti. Samozřejmě zase zrudla, jak bylo jejím dobrým zvykem, a v duchu se proklínala za to, jak hrozný první dojem na něj asi dělá.

Keaton sledoval, jak jeho nová osobní asistentka mění barvu. Pomalu začínal pochybovat o správnosti svého rozhodnutí, že nechá přijetí své nové asistentky výhradně na Monique z personálního oddělení. Možná nebyla při prověřování tak pečlivá jako bylo ve firmě zvykem. Anebo to je možná jen důsledek toho, jaký segment lidí se uchází o tuto práci a že Tami Wilsonová byla z nich všech nejlepší. Skandál s druhou rodinou jeho otce napáchal na jejich rodinném jménu hodně škody, nemluvě o akciích společnosti. A morálka v kancelářích hodně poklesla. Odešlo několik klíčových zaměstnanců, a proto byla teď přijata žena, která stála před ním a vypadala jako červená řepa.

„Možná byste mohla jít do mé kanceláře. Projdeme spolu pár věcí.“

„Chcete, abych si dělala poznámky?“ zeptala se.

Sledoval, jak si zachytila spodní ret mezi zuby a nemohl od jeho plnosti odtrhnout zrak. Pak se však v duchu otřásl a vrátil se k jejím očím. Oříškové. Nedokázal si vzpomenout, kdy naposledy potkal někoho s přesně takovým odstínem zelenohnědé, ani s tak hustými tmavými řasami. Napadlo ho, jestli jsou přirozené, ale pak se v duchu napomenul: do něčeho takového mi vůbec nic není. Pak se sebral a konečně odpověděl na její otázku. „V případě, že nemáte absolutní paměť, asi by to bylo dobré. Přinejmenším do doby, než si lépe ujasníme, jak budeme spolupracovat.“

Nebo dokonce jestli spolu budou vůbec spolupracovat, napadlo ho. Rozptylovala ho. Byla mnohem hezčí a rozhodně znepokojivější než asistent, kterého měl předtím. Navíc měla na sobě kostýmek, který docela jistě nepořídila jen tak z ramínka v obchodě. Upřímně řečeno, rozptylovala ho enormně. A on žádné rozptýlení nepotřeboval ani nechtěl. On a jeho sourozenci Logan a Kristin bojovali za to, aby společnost Richmond Developments fungovala; napadlo ho, jestli by Tami neměl přidělit v rámci firmy jinam, protože představa, že s ní stráví příští týden o samotě, a to bylo v plánu, zněla jako noční můra.

Přesunul se do své kanceláře a Tami ho po chvíli následovala. Usadil se za stolem a gestem jí naznačil, aby se posadila na jednu z židlí naproti němu. Udělala to a podvědomě si trochu popotáhla lem sukně. Ať se snažil sebevíc, musel ocenit její krásně tvarovaná stehna, zvýrazněná hladkými černými punčochami. Poklepala stylusem na telefonní přístroj, který si přinesla s sebou. Stejně jako její oblečení byl i on elegantní a draze vypadající. Slečna Wilsonová očividně neměla o peníze nouzi. Jen doufal, že pracuje stejně tvrdě, jako ji zjevně baví nakupování. V té chvíli ho ale napadlo, že to není standardní výbava zaměstnanců Richmond Developments a vzhledem k tomu, že v jejich kancelářích probíhalo prakticky všechno elektronicky a bylo udržováno v rámci přísně provozovaného firemního cloudu, mohl jen předpokládat, že jí ještě nebylo přiděleno vlastní zařízení a že ten telefon je její vlastní. Věděl, že se musí ujistit, zda jeho nová asistentka chápe, že v okamžiku, kdy do něj začne elektronicky zaznamenávat firemní informace, stává se majetkem společnosti Richmond Developments. Nemohli si dovolit, aby někdo jejich duševní majetek neúmyslně sdílel s okolním světem. Obchodní konkurenti kroužili kolem jako žraloci a čekali, až se na obtížném a vysoce konkurenčním trhu stane nějaká chyba. Rozhodl se, že problém s telefonem vyřeší okamžitě, a tak vzal ze stolu svůj vlastní tablet a otevřel prázdnou stránku. To, že jí půjčí své zařízení, nebylo dozajista podle přísného protokolu, ale dokument se nahraje do jejich sdíleného cloudu a ona k němu bude moci přistupovat ze svého počítače a vlastního zařízení vydaného společností, jakmile jí IT oddělení sdělí hesla.

„Tady… Vezměte si raději tohle, než abyste si zahlcovala osobní telefon firemními informacemi,“ řekl pevně a přisunul k ní zařízení po stole. „Dokáže převést ručně psané poznámky na text, k němuž pak budeme mít oba po našem rozhovoru přístup.“

„Dobře. Předtím jsem pracovala v charitativní organizaci. Tam jsme byli mnohem méně přísní, co se týče postupů při psaní poznámek.“ Když to říkala, usmívala se, ale přesto v jejích očích viděl otázku. Překvapilo ho to.

„Dřív jsme byli méně pečliví, ale nedávno jsme se rozhodli všechno zpřísnit. Každopádně mi řekněte něco o sobě,“ začal. „Kde přesně jste pracovala předtím, než jste sem přišla, a co vás přimělo pracovat pro nás?“ zeptal se.

„Ach… Pracovala jsem pro charitativní organizaci, která pomáhá lidem v nouzi, vystěhovaným nebo jinak bez přístřeší. Poskytujeme jim nejen stravu a místo, kde mohou být, ale také pracujeme na tom, abychom je co nejdříve umístili do skutečných domovů. Byla to náročná a prospěšná práce a bavilo mě to, ale…“ Polkla a zhluboka se nadechla. „Byl čas na změnu. Co se týče spolupráce s Richmond Developments, je to zavedená společnost s vynikající pověstí. Ví se o vás, že jste poctiví, že dbáte na detaily. Kdo by v takové firmě nechtěl pracovat? Zatímco moje práce v charitě byla nesmírně rozmanitá, toto vnímám jako příležitost zdokonalit svůj talent v oblasti organizace a rozvoje projektů a zároveň vnést do práce svou osobnost a mezilidské dovednosti.“

Byla to hezká slova, ale Keaton se nemohl zbavit pocitu, že jich mnohem více neřekla. Například… proč z charity odešla, když ji ta práce tak bavila? „A co děláte ve svém volném čase?“ zeptal se.

Zasmála se. Byl to okouzlující zvuk, který ho zahřál u srdce, a Keaton se přistihl, že se bezděčně usmívá také. „Ach, volný čas není něco, co bych si dopřávala nějak zvlášť často. Práce v charitě mi zabrala většinu volného času a také ráda dobrovolničím, kde se dá. Celkově jsem ráda užitečná a nabízet podporu potřebným mě hluboce naplňuje. Ale během večerů, kdy nepomáhám v útulku, si nejlépe odpočinu při pletení. Pletu věci pro dobročinné účely, jako jsou útulky pro bezdomovce a záchranné stanice pro zvířata.“

„Pletete? Není to něco, co dělají spíš starší lidé?“

Tami povytáhla obočí a trochu lítostivě se pousmála. „Starší lidé? Není to trochu ageistické, pane Richmonde? Myslela jsem, že vaše společnost se pyšní tím, jak jste inkluzivní.“

Bylo to jemné pokárání, ale pokárání to bylo. Uznal jeho oprávněnost a přikývl. „Omlouvám se, ano, bylo to ode mě nevhodné. A prosím, oslovujte mě Keatone. Abych byl upřímný, myslím, že jsem nikdy nepoznal nikoho, kdo by pletl. Rozhodně to není dovednost, kterou by ovládala například moje matka.“

„Je to úžasné,“ řekla a oči jí zahořely nadšením. „Člověk pracuje s barvami a strukturou a vidí, jak z kousku vlny vznikne oblečení, které se dá nosit. Je to krásné a zároveň funkční. Jak to nemilovat?“

„No, když to podáte takhle…“ zasmál se.

Byla jiná, to bylo jisté. Nepochyboval o tom, že pokud si nedá pozor, zanedlouho by mu dávala lekce pletení. Zapůsobilo na něj, že se nebála okřiknout ho za tu hloupou poznámku. Určitě neměl mnoho zaměstnanců, kteří by si to dovolili, a to ani mezi stávajícími, natožpak novými. A ona neváhala. To bylo dobré znamení, pokud jde o její osobnost, navzdory tomu, že ji přistihl, jak se při jeho příchodu točila na židli jako malé dítě. Možná by pro tohle místo mohla být závanem čerstvého vzduchu. Bůh ví, že něco takového potřebovali. Uvědomil si ale, že teď tu nejsou kvůli zábavě a hrám. Mají společnost, kterou musí přivést zpět k dřívější síle a ještě dál. A to znamená, že se musí soustředit na úkoly, které má před sebou.

„Dobře, takže když si odsud vytáhnete stylus,“ gestem ukázal na místo, kde byl nástroj na psaní na obrazovku, „můžeme začít.“ Počkal, až to udělá, a pak pokračoval. „Možná víte, že Richmond Developments se od smrti našeho generálního ředitele, mého otce Douglase Richmonda, nachází ve stavu změn. Jeho náhlý odchod a odhalení druhé rodiny poskytly médiím opravdu hodně potravy pro vytváření našeho špatného mediálního obrazu. Nemůžeme si dovolit další zkreslené zpravodajství namířené proti společnosti nebo těm, kteří v ní pracují.“

Po tváři jí přeběhl zvláštní výraz, a než promluvila, opatrně přikývla. „Četla jsem o smrti vašeho otce. Upřímnou soustrast vaší rodině. Muselo to být pro vás všechny velmi těžké.“

Keaton cítil, jak se mu napjaly všechny svaly v těle. Takže zřejmě četla noviny nebo slyšela drby. Alespoň se k tomu nemusí znovu vracet a všechno jí vysvětlovat. „Momentálně jsme ve fázi přestavby,“ pokračoval tedy pevně. „Součástí této fáze je posilování vnitřních i vnějších vztahů, na prvním místě v rámci naší společnosti, následně pak s našimi dodavateli a klientelou.“

„To zní jako velmi dobrý plán.“

Dovolil si úsměv. „Děkuji za váš názor.“

A zase hned zrudla jako ředkvička. „Nechtěla jsem, aby to vyznělo povýšeně,“ odpověděla trochu zahanbeně.

„Tak to vůbec nevyznělo,“ uklidnil ji, než pokračoval. „Jsme ve výjimečném postavení, vy a já. Nemáme za sebou společnou pracovní historii, což je v některých ohledech problematické, ale v jiných výhodné. Můžeme spolu začít úplně od začátku. Na doporučení konzultanta, kterého jsme si najali za účelem zvýšení pracovní morálky zaměstnanců, provádíme v celé firmě strukturované teambuildingy. Jelikož tvoříme dvoučlenný tým, budeme ten náš provádět spolu. Jedná se o pobyt v divoké přírodě. Využijeme ho k tomu, abychom vybudovali pevný tým, který bude prospívat společnostem Richmond Developments a DR Construction. Mezi těmito dvěma společnostmi se dlouhodobě snažíme vybudovat silný pracovní vztah, a ten začíná u jejích zaměstnanců. Ostatní týmy budou větší, podle velikosti jejich oddělení.“

Tami svraštila obočí. „Tým o dvou lidech. Jen my dva. Společně,“ zopakovala.

„Ano. Souhlasím, že to není ideální, protože se navzájem ani neznáme, natož abychom věděli, jak budeme spolupracovat, nicméně jako jeden z generálních ředitelů musím jít příkladem. Hned zítra se tedy pustíme do budování našeho malého týmu. Bude to pro nás dobrá příležitost, abychom navzájem odhalili své silné a slabé stránky a zároveň pro sebe využili všechny zkušenosti, které nám tento teambuilding, který bude vlastně jakýmsi kurzem, nabídne. V sobotu ráno za námi přijedou další dvě skupiny, s nimiž budeme absolvovat některé části.“

Zamračený výraz se prohloubil. „A my dva pojedeme už zítra? Není to trochu brzy? Vždyť ani nevím, co to bude obnášet. Co když se mi ten nápad nebude líbit? Jak jste správně poznamenal, vůbec se neznáme. A zmínil jste se opravdu o divoké přírodě?“ Při posledních dvou slovech se jí hlas zvedl o oktávu. „Já jsem městská holka. S divočinou nemám vůbec žádné zkušenosti.“

„Ani já ne. Což je pro nás ideální příležitost to změnit. Jak jsem řekl, zítra odjíždíme. Zařídím, aby vás řidič vyzvedl z domu v pět hodin.“

Tami šokovaně zadržela dech. „V pět ráno? Nemyslíte, že je to moc brzo?“ Trochu nervózně se zasmála. „Většinou začínám fungovat nejdřív v osm.“

„Tami, určitě vám nemusím připomínat, že jako nová zaměstnankyně jste podle podmínek smlouvy, kterou jste podepsala, ve zkušební době. Každý z nás může tuto smlouvu bez důvodu vypovědět. Pokud mi říkáte že tu nechcete pracovat, pak prosím neváhejte a odejděte.“

Vytřeštila na něj své zelenohnědé oči. „To ne!“ vyhrkla. „Budu připravená v pět hodin ráno. Existuje nějaký seznam toho, co si s sebou mám vzít?“

„Náhodou ano.“ Přisunul k ní po stole list papíru.

„Myslela jsem, že tady vedete ekologickou kancelář bez papírů,“ poznamenala, ale hned si zase zakryla ústa rukou. „Ještě jednou se omlouvám. Někdy mluvím dřív, než myslím.“

„No, tak to by náš společný čas mohl být velmi zajímavý, protože ze stejného prohřešku bývám obviňován i já. Mohli bychom na tom společně zapracovat.“

Přikývla a vzala si seznam. Sledoval, jak očima přelétává jednotlivé položky. „Turistické boty? Zavazadlo, batoh na jednodenní výlety? Večerní oblečení? To je zajímavý seznam. Kam přesně jedeme?“

„Do Sedony.“

„Ale to je…“

„V Arizoně. Bude to asi tříhodinový let, který podnikneme firemním tryskáčem, a pak nás, pokud vím, čeká pětačtyřicetiminutová cesta do cíle.“

„No, dobře. Postarám se, abych si všechno do zítřka obstarala.“

„Jsem si vědom, že nemusíte mít všechno na seznamu hned po ruce, takže navrhuji, abyste zbytek dnešního dopoledne strávila tady v kanceláři a trochu se zorientovala. V poledne klidně můžete odejít a dokoupit si vše, co potřebujete. A nezapomeňte si schovat účtenky a poslat je do účtárny. Vše vám proplatí.“

Přikývla a podívala se na něj. Ty oči. Hleděla na něj, jako by se mu snažila číst myšlenky a proniknout až k jeho podstatě. Bylo mu to nepříjemné a nelíbilo se mu, že na něj dokáže takhle zapůsobit. Je to snad tím, že je poslední dobou snad až příliš podezřívavý a vidí za každým rohem padoucha? Věděl, že Tami Wilsonová byla před svým jmenováním důkladně prověřena personálním oddělením, tak proč z ní cítí takovou nejistotu? Je to kvůli té její obrovské přitažlivosti? Nemělo by pro něj mít žádný význam, ať už by vypadala jakkoli. Kancelářský románek už jednou zažil a pořádně se popálil, když se jeho tehdejší snoubenka vyspala s jeho bratrem-dvojčetem. Ano, nejdřív si myslela, že jde o něj, ale pak už ne. Jejich vztah skončil, a i když všichni tři spolu dál pracovali, bylo v jejich kontaktech napětí, které ovlivňovalo všechny kolem nich. Byl si proto jistý, že tímto směrem se už nevydá, ať bude jeho nejbližší spolupracovnice přitažlivá jakkoli.

Sklonil hlavu a stiskl několik tlačítek na klávesnici. Pak k ní znovu obrátil zrak. „Nějaké otázky, slečno Wilsonová?“

„Prosím, říkejte mi Tami. A ne, nemám. Myslím, že zatím vím všechno, co potřebuji.“

„Dobře. Když mi vrátíte ten tablet, zařídím, aby se všechny poznámky, které jste si udělala, odeslaly do našeho cloudu. Budete k němu mít přístup ze svého počítače i z vlastního tabletu, až vám ho vydáme.“

Podala mu jeho zařízení zpět a jejich prsty se dotkly. Byl to jen nepatrný dotyk, ale přiměl všechno v jeho těle, aby se sevřelo. Když svou ruku stáhla, řekl si, že to prostě byla instinktivní reakce: bojuj, nebo uteč. Ale jiný, zákeřnější hlásek mu šeptal do ucha jiné vysvětlení: přitažlivost. Okamžitě ten hlas zahnal, ale stejně si nemohl pomoci a sledoval ji, jak kráčí z jeho kanceláře ke svému stolu. Přiléhavá sukně zvýrazňovala dokonalé křivky jejího pozadí a sako bylo v pase dostatečně projmuté, aby zdůraznilo její proporce přesýpacích hodin. A on se chová jako blázen, když si těchto věcí všímá! Potřásl nad sebou hlavou, otočil se i s křeslem a zadíval se do deště, který rozmlžoval panorama města za ním. Ten teambuilding s kurzem bude dost náročný i tak, a teď ještě do toho tahle komplikace v podobě slečny Tami Wilsonové. Už teď byl zvědavý, jak spolu budou všechny ty dny vycházet…

DRUHÁ KAPITOLA

Když jejich letadlo začalo klesat k letišti, seděla Tami tak daleko od okna, jak jí to dovoloval bezpečnostní pás. I když si byla naprosto jistá, že výhled na útesy, kousek od nichž se letiště nacházelo, je neuvěřitelně krásný, nepotřebovala je během přistávání vidět shora a ani z boku. Cesta v letadle firmy byla pohodlná, až na znepokojující blízkost jejího šéfa, který seděl po celou dobu cesty přímo naproti ní, a na nepříjemný fakt, že nesnášela létání. Několikrát si všimla, že se na ni dívá. Nebylo to tak, že by na ni neslušně zíral, spíš si jeho přítomnost uvědomovala tak přecitlivěle, že když se otočil jejím směrem, okamžitě to poznala. Nikdy si nemyslela, že dobré periferní vidění je problém, ale teď jí vysloveně vadilo. Přála si, aby tak ostře nevnímala každý jeho pohyb nebo frustrované povzdechy, když si cosi prohlížel na obrazovce svého tabletu.

„Myslela jsem, že na tenhle výlet si nemáme brát práci,“ poznamenala.

„Snažím se toho co nejvíc dokončit, než přistaneme. Jakmile budeme na letištní ploše, všechno zůstane zamčené v letadle. Máme být co nejodříznutější od okolního světa. Dokonce ani pokrytí mobilu tam nebude spolehlivé.“

„To zní…“ Snažila se najít správné slovo. Měla podezření, že předpotopně by nebylo přijato zrovna nejlépe. „Jako výzva,“ dokončila nepřesvědčivě.

Vydal ze sebe drobný zvuk, který mohl být důkazem jeho smyslu pro humor, ale také vyjádřením posměchu. Vtom ji náhlý pokles výšky letadla přiměl k tomu, aby pevněji sevřela v rukou opěrky svého sedadla. „Nebojte se, je to jenom skokové klesání,“ ujistil ji Keaton rychle. „Prý je to na téhle dráze docela normální.“

„Normální. Správně,“ vykoktala.

Usmál se na ni. „Bude to v pořádku. V Richmond Developments najímáme jen ty nejlepší lidi, a to se týká i našich pilotů.“

Nejlepší? Zahrnuje do toho i ji? Přepadl ji pocit viny, ale rychle ho potlačila. Cítila, jak letadlo klesá dál, a s neovladatelným nutkáním člověka, který má pocit, že se řítí do jisté zkázy, obrátila pozornost k oknu právě ve chvíli, kdy kola letadla dosedla na asfalt. Sevřela opěrky ještě pevněji a přinutila se odříkat mantru, kterou se naučila používat při létání. Kousek po kousku nutila své tělo, aby se uvolnilo, když vnímala, jak letadlo rychle zpomaluje. Když se znovu podívala dopředu, uviděla Keatonovy oči, které na ni nehnutě upíral. Tentokrát neodvrátila zrak.

„Nezmínila jste se mi, že trpíte v letadle nervozitou,“ poznamenal a v hlasu se mu objevil náznak soucitu, který od něj ještě neslyšela.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nečekané souznění.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.