Vítejte v mé knížce!

Vratislav Mlčoch

Válka v různých náhledech

aneb

SLÁVA

UKRAJINĚ

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání a ilustrování, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosíme Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, prosíme Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosíme o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména dále sami nešířili ať už zdarma či za úplatu.

Děkujeme Vám za Váš zájem o naši knížku a za eventuální příspěvek na naši vydavatelskou činnost.

Autor a spolupracovníci

Pár slov úvodem

Na vojně jsem jakživ nebyl a ve skutečné válce rovněž ne. Na Ukrajině jsem kdysi byl a líbilo se mi tam, ale to bylo tak dávno, že si vzpomínám jen matně. Všechno v kníce je tedy výsledkem mé imaginace a tak to tak berte. Své odpovědnosti za svou imaginaci se nezříkám.

Nicméně bych rád poděkoval všem ukrajinským hrdinkám a hrdinům, těm velikým i těm úplně nejmenším, že tak srdnatě bojovali, až si zasloužili celosvětový obdiv. Doufám, že ten obdiv se mi povedlo vtělit do této knížky, i když jsem se snažil, aby mí hrdinové nebyli papíroví, ale měli i normální lidské vlastnosti. Na kažá pád SLÁVA JIM VŠEM a velký dík!

Knihu získáte přednostně ve Vydavatelství VRAM na www.vram.cz, kde jsou pro vás připraveny zajímavé slevy, ty nejlukrativnější individuálně na míru.

Těším se na vás!

Vratislav Mlčoch

Vydalo Vydavatelství VRAM (www.vram.cz) v roce 2022 jako svou desátou publikaci.

© Vratislav Mlčoch 2022

ISBN 978-80-908170-4-3

Láska pramení z nejistoty

Do titulku zúžený paradox Oscara Wildea čekal víc než sto let na své potvrzení. Teprve až v době internetu si statistikové všimli, že firmy, provozující internetové seznamky, vykazují nápadně vyšší obrat v časech burzovních nebo politických otřesů. Jasně, kdo by chtěl prožívat bídu nebo válku sám? Ve dvou se lépe utáhnou i trable. Moderní člověk, dávající jinak přednost sofistikované samotě, se před nesnázemi rád ukryje do virulentního prostředí párového vztahu, protože v něm je riziko tragédie řádově menší.

Ale lidé, bádající v temnotách mezilidských vztahů, tušili tuto pravdu již dávno. Třeba historie této mladé dámy je více než názorná:

* - * - *

Já nejsem žádná přizdisráčka, žádná pipka domácí. Já když už, tak to musí lítat, musí to hřmít, blýskat! Když láska, tak na první pohled, žádné pusinky, muchlání, předehry, něžnůstky. Musí to zadunět tak, že když na sebe kouknem, tak kalhotky sletí dolů. Fofrem! A na to jsem ho dostala, toho svého Maxe.

„Holka, podívej se na sebe, vždyť na tobě nic není,“ varovala mne Magda, má nejlepší kámoška. „Vepředu plošina, vzadu plošina, jako předpotopní tramvaj! Nač chceš toho chlapa přitáhnout, čím si ho chceš udržet?“ a já jsem spolkla svou dost vulgární odpověď, usmála jsem se a sladce pípla „Vždyť uvidíme!“

„Kdybys aspoň byla pořádná hospodyňka a dobrá kuchařka,“ nabádala mne moje máma, které jsem svou laxní a nepořádnou povahou dost lezla na nervy, protože u nás doma se mohlo jíst z podlahy. Tedy všude kromě mého pokoje, ve kterém jsem měla můj bordýlek. Co jsem tam asi tak měla mít? Uklízet mě nebavilo a proč vařit, když si můžu objednat hotové jídlo až do postele. No není to život opravdové princezny? Vždycky jsem jí chtěla být, tak proč si ho nedopřát?

Můj Max, ono to není jeho pravé jméno, ale je MAXimální, je vysoký a štíhlý a ty svoje černé oči a ještě černější kudrny nosí o dost výš nade mnou a tím mne dostal a pořád dostává. S ním nejsem vůbec upejpavá, i když jinak jsem stydlivka. Líbí se mu, že s tím nedělám žádné štráchy, a úklid či vaření neřešíme. V tom fofru, v jakém žijeme, se to ani nedá. Vlítla jsem k němu domů jako tornádo a už jsem tam zůstala. Má tam velikou postel, přímo letiště, a nic jiného ke štěstí s ním nepotřebuji.

„Holka, dej si pozor na sexy chlápky, to nejsou typy do manželství. Číhá na ně pokušení na každém kroku a chlapi tady nejsou od toho, aby měli pevnou vůli, aby odolávali. Ti mají zcela jiný životní cíl. Odolávají všemu kromě pokušení,“ poučovala mne dál máma a věděla, o čem mluví. Právě takový byl můj biologický otec a ten bačkora, co s ním žije teď, je jeho pravý opak. Ale než takového chlapa, tak raději ten ocet. Jistota je krásná, ale risk je zisk. Risknu si to jako kdysi ona a pak se uvidí. Nebudu podceňovat schopnosti té mé malé rozjásané divošky.

Jenže na těch máminých moudrech asi něco bude, protože to s Maxem kroutíme už třetí rok a pořád nic. Chtěla bych rodinu, malé mrňátko nebo dvě, a hodit někde kotvu. Být pořád v luftě není zrovna můj šálek kávy. Ale Max, mistr světa a přilehlých galaxií, na něco takového nepomýšlí. „Na usazování máme ještě čas,“ odbývá mé stesky. „Ne že bych tě nechtěl, naopak, já tě chci moc, moc a moc si chci užít tu tvou divokou mušličku,“ koukne na mne a je po debatě, protože mně sletí kalhotky, jak ho taky chci. Moc, moc a moc!

I kdybych byla právě taková, jak mi radí máma, tak s tímhle bych stejně nic nenadělala.

„Chlap, na kterého jsi nalepená, tě má prostě na háku,“ poučovala mne dál Magda. „Proč by si tě posichrovával, když mu stejně neutečeš? Musíš ho znejistit. Nejspolehlivější je žárlivost!“ Jenže jak mám vyvolat žárlivost u mistra světa a přilehlých galaxií, u mého Maxe? To už mi neporadila. Ono to ani nešlo. Jít do nějaké riskantní situace jsem nechtěla, protože jsem se obávala, že Maxe ztratím, a moje řeči odbýval logickými argumenty a svým speciálním úsměvem, tak trochu posměšným, při kterém jsem fakt nedokázala udržet kalhotky na místě.

„Na dítě máme přece ještě spoustu času,“ argumentoval Max, „a nemáš se čeho bát, já tě neopustím, jen si ještě chvíli budeme užívat. To stojí za trochu trpělivosti, ne?“ „Jenže my ženy máme biologické hodiny, které nelze brát na lehkou váhu,“ oponovala jsem já, „protože pak může být po děťátku ámen.“ „Já vím a počítám s nimi,“ věděl si rady Max, „ale i tak máme ještě pár let čas.“ „Jenže já nechci čekat až na poslední zvonění, to je moc velké riziko!“ „Však tak dlouho čekat nebudeš,“ měl mě zase na háku. Usmál se a bylo po debatě. Ale kapku po kapce jsem ho přece jen znejisťovala. I když to nedával najevo, přijít o mě nechtěl. Ten snadný život se mnou se mu líbil.

Pak ale najednou BÁC HO! Vlítla nám do toho Ukrajina. Leželi jsme v posteli, vydýchávali se a ve zprávách nebylo nic než tanky a bomby. Koukali jsme a já se k němu tulila ještě o trochu víc než obvykle. Ten strach jsem si chtěla vychutnat. „To nic není, za pár dní bude po všem,“ odbyl to vše nakonec Max. „Rusákům se nedá vzdorovat, mají moc velkou převahu,“ mistroval ten můj stratég. Bodejť by to všechno nevěděl nejlíp, když každou volnou chvíli si na počítači pouští střílečky a strategické hry. Jako by byl napojený přímo na Putina a jeho generální štáb.

Jenže uběhl týden, pak druhý a Ukrajina stále bojovala. Holt svoboda jí byla přednější než medvědí obětí velkého bratra na severu. Mají s ním mnohem bolestnější zkušenost než my. A ve zprávách pořád bomby, vojenská a humanitární pomoc, uprchlíci, ranění, mrtví a Putinovy rakety s jadernými hlavicemi. Max znejistěl a pak dostal strach.

To se stává mistrům světa a přilehlých galaxií a hlavně těm, co mají plnou hubu vlastností, které jim pak scházejí v srdci. Jako třeba statečnosti. Jenže tu jsem u Maxe nehledala.

„Chtěla ses vdát, chceš ještě?“ sondoval opatrně. Nejradši bych vylítla a několikrát proletěla celým bytem samou radostí, ale ovládla jsem se. „To bych moc ráda,“ prohlásila jsem opatrně. „Miluji tě tak moc, že ani tato doba pro mne není překážkou,“ a bylo to.

Velebníček nám vyšel vstříc a my to vzali fofrem. Jen obě rodiny, Magda plus jeden jeho svědek a šlus. Ale i tak jsme si to užily. Magda i máma zářily jako vánoční stromky a já se štěstím jen nesla. Jaká válka, jaký strach, jaká nejistota? Co bych to byla za ženskou, kdybych právě teď couvla?

Jenže jistota je jistota a moudrá žena myslí na všechno. Tak jsem pro jistotu tajně vysadila antikoncepci. Však ono to nějak dopadne, no ne?

Sláva Ukrajině!

* - * - *

Jáma beznaděje

Schováváme se u nás ve sklepě už čtrnáct dní. Já, moje babička, které je 85 let a už nemůže chodit, jak je nemocná, a pak sousedovic Miška, kterému je 17 a dobrovolně tu zůstal se mnou a babičkou, aby nás chránil a pomáhal mi. Když k nám vtrhli Rusáci, tak táta honem honem udělal tento úkryt, cihlami zaskládal okénka a nanosil nám sem věci – matrace, na kterých spáváme, deky, do kterých se choulíme, a nádobí, ve kterém nám vařím. Mám tady elektrický a lihový vařič, svíčky, mraky sirek a nějaké knížky na čtení. Ale protože už deset dní nejde proud, tak nic nečtu, ale babička nám vypráví o životě.

Jak začala válka, tak táta narukoval k vojsku a je teď s nimi na východě, někde u Donbasu. On to není můj biologický otec, ale mámin druhý manžel, když můj vlastní táta zahynul při jakési nehodě. To mi bylo osm. Kromě mne má máma ještě dvě další děti s ním, které jsou malinkaté – jedno v peřince a druhé sotva cape. S těmi mrňousky tady zůstat nemohla, to by nepřežili, tak jsme se se sousedy domluvili tak, že mámu i s mrňaty vezmou sebou a Miška tady zůstane s námi, když všichni ujížděli do Polska. Babička odjet nemohla, tu cestu by nejspíš nepřežila. Miška je totiž něco jako můj ženich, tedy takhle ne, já jsem pořád ještě panna, vždyť je mi teprve čtrnáct, ale máme se rádi a chceme se vzít, jen co tahle válka skončí. Já ještě nechci přijít o panenství, protože bych to chtěla mít krásné a ne v krytu na matraci, když babička dělá, že spí. A Miška to respektuje. Je můj miláček, můj nejhodnější, nejpozornější a beze mne nechtěl odjet.

Máma moc plakala, když se s námi loučila, protože nevěděla, jestli nás ještě uvidí. Cesta do Polska je totiž velmi nebezpečná, protože Rusáci střílí po odjíždějících autech, a tady to není o moc lepší. Ale když se Miška rozhodl s námi zůstat, tak se upokojila, že budu mít aspoň nějakého ochránce a pomocníka. Jak jsme zjistili, než nám přestaly fungovat mobily, tak máma s dětmi v pořádku dojela do bezpečí a táta pořád bojuje a je stále zdráv. No a my tady spolu hospodaříme, Miška chodívá pro potraviny k zásobovacímu vozu, který sem jednou za týden dojíždí na náves, a je naše spojka s okolím. Naše vesnice leží bokem od hlavních tras, po kterých se přesouvají vojska a kde se nejvíc bojuje, ale Rusáci střílí po všem, co vypadá jako dům nebo člověk, takže ani my nejsme v bezpečí. Pár domů nám už rozstříleli a několik lidí tady zabili. Já raději ven nevycházím.

* - * - *

Babička vypráví o životě tady na Ukrajině a vlastně se tím tak trochu loučí se životem. Vypráví o všem, co sama prožila, a taky o tom, co ví od svých rodičů a prarodičů. O klidném životě v dostatku za cara, o velké válce, která se nám vyhnula jen tak tak, o revoluci a šílených letech po ní, kdy se tady střídali bílí a rudí a všichni vraždili a znásilňovali, o velkém hladomoru v třicátých letech, po němž ve vesnici nezůstalo ani jediné dítě a polovina dospělých pomřela, o druhé velké válce, kdy naši napřed vítali Němce poněvadž se domnívali, že je osvobodí od komunistů, ale brzy zjistili, že si s nimi vůbec nepomohli, o Banderovcích, kteří bojovali za svobodnou Ukrajinu bez vykořisťujících Rusů, Němců, Poláků a Židů, o komunistickém teroru po jejich porážce a o letech ruského útlaku, kdy se ukrajinsky nesmělo učit na školách a na úřadech ani špitnout. O rocích národní naděje po rozpadu SSSR už moc nehovoří, ty si sami pamatujeme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka v různých náhledech aneb SLÁVA UKRAJINĚ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.