Original French edition:

For this edition Petite Vie de Sainte Rita

© 2020, Groupe Elidia

Éditions Artège

10, rue Mercœur - 75011 Paris

9, espace Méditerranée - 66000 Perpignan

Z francúzskeho originálu: Petite Vie de Sainte Rita

Vydal: © Zachej.sk, 2022

Preklad: Veronika Ruščáková

Grafika: © Bookwork.sk

Jazyková korektúra: Zuzana Hašková

Biblické citáty sú uvedené podľa oficiálneho katolíckeho prekladu Svätého písma (SSV, 2016).

ISBN: 978-80-8211-368-9 ePub

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v žiadnej podobe ani žiadnym spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami ani iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Túto knihu venujem

pamiatke môjho brata Jeana, ktorý tak veľmi miloval svätú Ritu, a mojej milej mame Rosario;

mojim libanonským priateľom Alexandrovi Najjarovi a jeho manželke Nohe Najjarovej, ktorí príkladne žili život sebadarovania;

priateľovi Charlesovi Aznavourovi narodenému na sviatok
svätej Rity, 22. mája 1924;

priateľom Régine a Henrymu Bonnierovým, Yannovi Proixovi, Alainovi Radondymu, Gérardovi a Aline Feixinosovým;

mojim priateľom v Egypte doktorovi Adelovi Ghalimu
a sestrám Sáre a Márii, misionárkam chudobných v Káhire,

a mojim priateľom z Brazílie otcovi Fabiovi Evaristovi
a Assisovi Tavarésovi.

A kto závodí, nedostane veniec,

ak nezávodí podľa pravidiel.

2 Tim 2, 5

Jedného dňa sadla malej Rite na ruku včela nesúca peľ,

a skôr než opäť vzlietla, zanechala jej na dlani zrnká zlatého prášku, ktorý vyznačoval čiaru jej života.

Maxence Fermine

L´Apiculteur (Včelár)

Moje osobné skúšky ma tiež poučili o hodnote nezaslúženého
utrpenia. (...) Pochopil som, že mám dve možnosti,
ako čeliť takej situácii: odpovedať buď zatrpknutosťou,
alebo sa snažiť zmeniť utrpenie na tvorivú silu.

Vybral som si tú druhú...

Martin Luther King

La Forced´aimer (Sila milovať)

Úvod

Muži a ženy, veľkí a malí, manželia i rehoľníci sa s dôverou obracajú na svätú Ritu. Dôvodom tejto mimoriadnej úcty je skutočnosť, že žila životom podobným životu mnohých ľudí. Svätá Rita vyrástla v normálnej rodine, plnila si svoje povinnosti a poslúchala rodičov ako každé dieťa. Potom sa vydala a stala sa matkou; ako veľa iných žien v domácnosti sa starala o manžela a o deti, vykonávala domáce práce, plakala i radovala sa so svojimi drahými. Pretrpela aj vdovstvo a krutú bolesť zo straty detí. Keď vstúpila do kláštora, žila ako jednoduchá mníška v skrytosti, poslušnosti a modlitbe. Ako všetci znášala zimu, hlad či chorobu bez toho, aby jej z neba prišla nejaká zázračná úľava.

Preto je Rita svätá pre všetkých, ale zvlášť pre ženy. Každá môže vidieť príklad a nájsť pochopenie v tej, ktorá žila všetky rozmery ženskosti, pretože Rita bola dcérou, manželkou, matkou a rehoľníčkou.

Obrátiť sa na Ritu znamená otvoriť svoje srdce jednoduchej osobe, akých je veľa, ale i osobnosti mimoriadnej sily, akú majú svätci, Boží priatelia.

Nečudujem sa, že sa André Bonet tiež zamiloval do svätej Rity. Na tohto Francúza, intelektuála a spisovateľa, príbeh svätej Rity zapôsobil natoľko mocne, že sa rozhodol napísať o nej ďalšiu knihu. V máji 2018, v predvečer sviatku svätej Rity, sme sa osobne stretli prvýkrát, keď na naše pozvanie prišiel do Košíc, aby predstavil svoju prvú knihu o svätej Rite: 15 dní so svätou Ritou (Lúč, 2012). Musím povedať, že jeho rozprávanie, zanietenie a láska k svätej Rite ma veľmi zaujali. V kláštore pri špagetách sme sa živo zhovárali o jeho početných cestách na miesta, kde sa uctieva svätá Rita, od Brazílie až po Slovensko. Pritom som vyjadril túžbu, aby som slovenským ctiteľom svätej Rity mohol ponúknuť aj jeho najnovšiu knihu. Netrvalo dlho a kniha Príbeh svätej Rity vyšla aj v slovenskom preklade.

Som presvedčený, že ak nechceme zablúdiť, potrebujeme vdychovať pravdu pekných príbehov. S radosťou odporúčam každému čitateľovi, aby sa zahĺbil do Príbehu svätej Rity. Je to príbeh, ktorý buduje a v ktorom sa môžeme zakoreniť aj nájsť silu ísť spoločne vpred.

Juraj Pigula OSA

predstavený Rehole svätého Augustína na Slovensku

I. MESTEČKO CASCIA

V srdci Umbrie • Čierny diamant • Proroctvo Porriny a svätý Montán

V SRDCI UMBRIE

Zelená, sladká Umbria! Slová, ktoré pri pohľade na okolitý kraj zakaždým vychádzajú z pier tých, ktorí ňou prechádzajú. Územie Umbrie sa rozprestiera od mesta Perugia po Spoleto, medzi vysokohorským masívom Apenín a údolím rieky Tiber.

Na ceste z Florencie, tam, kde sa končí Toskánsko, sa po úbočiach kopcov tiahne viacero talianskych miest, ktorých priama línia dovedie cestovateľa až do Ríma. „Tento kraj sa snáď zrodil, aby v ňom znova ožilo to, čo už pominulo,“ povedal o ňom Machiavelli.

Assisi je jedno z najstarších umbrijských miest. Obklopené múrmi a vežami prastarej pevnosti, akoby  zrastené so zemou sa rozkladá nad tmavým bukovým a olivovým lesom vrchu Subasio. Nesmierne množstvo červených tisov na jeho svahoch akoby strážilo obzor.

Mesto z diaľky kedysi pripomínalo dlhú námornú loď položenú na skalnom úpätí.1

Všetko je tu ponorené do krásy prírody, do tajomstva stvorenia, do Božej prítomnosti a nesie pečať svätej, ktorá ani nemôže byť bližšie človeku. V tomto kúte zeme si už nemožno predstaviť nič krajšie.

V stredoveku Umbria poznala, tak ako ostatné časti Talianska, vojny, ktoré stavali proti sebe ríšu a pápeža, a v mestách povstania, v ktorých šľachta ľahko utrpela porážku. To potvrdzuje aj Marcel Brion: „Miestne demokratické inštitúcie sa rýchlo stali korisťou veľkých rodín, ktoré prevzali nadvládu v mestách, či dokonca v provinciách. Vznikali tak ‚tyranie‘ založené predovšetkým na sile. Vo väčších mestách zároveň pribúdali opevnené paláce s vysokými vežami, z ktorých proti sebe podnikali výpady jednotlivé skupiny súperiace o moc.“

Neďaleko Assisi sa nachádza obrovská planina plná cyprusov a olivovníkov. Tento starodávny kraj akoby namaľovaný štetcom, kde sa striedajú pásy úrodných polí a modrých moruší, pretína blyštiaci sa tok rieky Chioggia. Najviac sa v ňom vynímajú skalnaté kopce ponorené do žiary slnka a v diaľke uprostred dozrievajúcich lánov akoby sa im veľkosťou chceli vyrovnať kostoly z kameňa a mramoru.

Na konci 12. storočia sa v Assisi narodila budúca svätica: Kiara či Klára bola urodzenou dcérou rytiera Favorina de Scifi a Ortolany Fiumi. Kľačiac pod krížom Ortolana odovzdala Bohu dieťa, ktoré očakávala, a tu začula jemný hlas, ako sa jej prihovára: „Ničoho sa neboj. V radosti daruješ zemi jasné svetlo, ktoré rozoženie jej temnoty.“

Predpoveď sa splnila. Ortolana, Božia záhradníčka (Ortolana znamená záhradníčka aj v latinčine, aj v taliančine), priviedla na svet dievča, „nádherný a bohato rodiaci kvet“. Duše, akú mala Klára Scifi, si po celý život dokážu zachovať ducha dieťaťa, ktorý je jednoduchý, pokorný a čistý.

Spolu s ňou poslal Boh ďalšieho svätca, aby ľuďom sprostredkoval, čo sám spoznal. Svätý František z Assisi videl celý svet ako nekonečný zázrak, čo zachytáva Kniha kvietkov z jeho života, keď rozpráva o jeho bláznivej láske ku kráse stvorených vecí. Od pradávnych múrov mesta Cortona nás vedie až k modrému Trasimenskému jazeru, nad ktorým sa týči vrch Gualandro.

Práve pri vodách Trasimenského jazera sa v roku 217 pred Kristom odohrávali dramatické scény, kde proti sebe stáli legionári pod vedením Flaminia a Hannibalovi jazdci.

Teraz opustíme Assisi a zídeme do údolia, aby sme sa vydali na cestu do Cascie a Roccaporeny.

Región, na zmapovanie ktorého by sme potrebovali veľa času, bol svedkom zrodenia mnohých svätcov. Zástupy mníchov a rehoľníkov, ktorí nasledovali jeden po druhom, sú najlepším dôkazom toho, akou živou duchovnosťou sa vyznačuje.

ČIERNY DIAMANT

Cascia, zverená pod ochranu blahoslaveného Šimona Fidatiho, svätej Rity a blahoslavenej Márie Terezy Fasce, sa nachádza oveľa nižšie, asi 40 kilometrov od Assisi.

Nech už prídeme z akejkoľvek strany, dostaneme sa na cestu, ktorá spája Spoleto a Nursiu. V dedinke Serravalle odbočíme doprava na cestu, ktorá nás privedie do Cascie, „učupenej uprostred hôr ako v slepej uličke“.

Keď zavítame do Cascie pri západe slnka, najprv akoby sa nám hora vzdialila spred očí, aby nám v tichosti, spod hustého lístia pradávneho lesa ponúkla neobyčajný pohľad: uvidíme čosi ako čierny diamant položený na skale.

Všade navôkol preniká vzduch vlhká vôňa. Čím viac sa blížime k starému mestu, aj našu dušu preniká čoraz silnejší pocit.

Cascia. Miesto, kde sa vo všetkom odzrkadľuje dokonalosť nášho Stvoriteľa.

V tme noci, ktorá sa stále naliehavejšie hlási o slovo, zvláštna skala na vrcholku modrastej hory si stráži tajomstvo svojej histórie.

V časoch, keď žila svätá Rita, sa na vrchu v Cascii vypínali hradby mohutného opevnenia, ku ktorému patrila aj veľkolepá citadela. Bola to časť mesta, kde sídlila laická, vojenská aj cirkevná šľachta a kde stál miestny palác, radnica, súdna sieň aj obrovský kláštor pustovníkov svätého Augustína.

Opäť Marcel Brion: „Casciu tak často pustošili zemetrasenia, že takmer upadla do zabudnutia. V roku 1703 niekoľko otrasov zabilo viac než 700 ľudí. Nevedno, či je na erbe mesta znázornená svätá Rita, no mesto samotné by mohlo rozprávať o osude tejto milej a jemnej augustiniánskej mníšky. Nemali by sme odísť z Umbrie bez toho, aby sme nevenovali pozornosť telesnému výzoru svätej Rity, ako je namaľovaná v augustiniánskom kláštore, ktorý uchováva jej ostatky. Pretože sladká Umbria stvorila aj horlivé a krištáľovo čisté duše, ktoré v období občianskych vojen zabudli na svoje ľudské obmedzenia, aby sa stratili v božskej láske.“

Zo zeme k nebu vyšľahujú plamene a blesky. A tu hľa, zem svätej Rity!

5 kilometrov odtiaľ leží Roccaporena, chudobná malá dedinka. Je zasadená doprostred divokej prírody skalnatých hôr, vo výške až 500 metrov nad morom. Mnoho pokolení môže dosvedčiť, že zub času nedokázal poškodiť chudobný domček, kde Rita žila ako dieťa a potom ako manželka a matka.

Po ceste z Cascie do Roccaporeny sa zrazu vynorí veža Collegiacone. Henry Panneel píše o „skutočnom raji vidieka v spojení s drsnou divočinou, ktorá narúša zvyšok údolia. Krajinu inak tvoria záhrady, vinice či lúky popretkávané potôčikmi.“

Aby sme sa dostali do Roccaporeny, stačí po zaprášených chodníkoch prejsť niekoľko zákrut, ktoré znovu a znovu pretínajú húšťavy ostružín, malé paprade a kry útesovca.

Kvety po krajoch chodníka, ktorý sa tiahne pomedzi bresty, hýria farbami. Zem je posiata fialkami a cyklámenmi, rastú tam jahody a maliny a tiež šalvia, mäta či tymián.

Šepot vodných prameňov rozveseľuje krajinu.

O trochu ďalej sa k oblohe dvíhajú lesy zelenajúcich sa bukov, orechov, javorov, liesok, jedlí a strieborných olivovníkov, ktoré tak vytvárajú živú bariéru.

Tento nádherný obraz napokon dopĺňajú hrady, veže, kostoly, zámky a drevené domy, chalupy v Roccaporene.

Bzukot včelieho úľa spoločne s prvým slnečným lúčom sú prvými zvestovateľmi prebúdzajúceho sa života.

Jestvuje však ešte iná krajina, tajomná ako zvláštne stromy, ktoré sa predierajú z pôvodnej zeme, aby pripomenuli, že svet má svoj koniec.

Tenké potôčiky, ktoré sa kľukatia kopcami, stekajú do neznámych vôd.

Zhora nám Boh dáva svetlo, aby sme mohli kontemplovať číre majstrovské dielo prírody. Puk, ktorý sa rozvil do kvetu svätosti, však vzišiel zo zeme Božej záhrady.

V dobe svätej Rity Cascia ešte (a z dobrého dôvodu) nepatrila medzi pútnické miesta, ktorých je popri Ríme, meste svätého Petra a svätého Pavla, Jeruzaleme, meste Božieho hrobu, a Santiagu de Compostella, meste svätého Jakuba, mnoho.

Vznik mesta Cascia siaha do obdobia niekoľko storočí pred založením Ríma. Aj keď sú jej historické korene veľmi hlboké, význam erbu stále zahaľuje tajomstvo. Je na ňom stojaca žena, ktorá v pravej ruke drží kvet ľalie a v ľavej hada.

Pôvodnú Casciu zničili v 9. storočí Saracéni a znova bola postavená v polovici 12. storočia.

Toto mesto, nezávislé ako ostatné malé štáty na polostrove a v neustálom konflikte s okolitými susedmi, nebolo ľahké spravovať. Napriek tomu sa sídlu augustiniánov darilo veľmi dobre a podľa niektorých historikov bolo päťkrát väčšie než v súčasnosti. Malo 20 000 obyvateľov a ovládalo asi 40 pevností. Od štátu k štátu, od vrstvy k vrstve, od rodiny k rodine, od človeka k človeku sa hĺbka spolupatričnosti k svojmu kniežatstvu menila, pričom voči tým, čo prichádzali „zvonku“, panovala nedôvera. Zvonku, teda z iného kniežatstva, z inej správy, z iného mesta. Netreba vysvetľovať, že v atmosfére silného pocitu odlišnosti sa našlo mnoho takých, ktorí sa vzbúrili proti pápežovi a proti panovníkom, ktorí im chceli zabrať územie.

PROROCTVO PORRINY A SVÄTÝ MONTÁN

Jedna legenda hovorí o „nymfe“ Porrine, ktorá blúdiac po tunajších jaskyniach vyriekla zvláštne proroctvo: „Z týchto žulovitých skál vzíde iná, vzácnejšia skala, ktorá ich zatieni a bude vládnuť zemi i moriam, pretože jej pokora zvíťazí nad pýchou. Zo všetkých strán sem budú prúdiť zástupy ľudí, aby chválili nekonečného Boha. A toto temné a biedne údolie daruje svetu sväté meno.“ Pre niekoho historická legenda, pre iných zasa apokryf. Nech je akokoľvek, na kopcoch okolo Cascie sa tento príbeh stal súčasťou tradície o svätej Rite.

Historik Henry Panneel nám objašňuje pôvod legendy, ktorú pomenovali leggenda di Roccaporena. Vznikla v období viac ako 1 000 rokov pred Kristom, približne 60 rokov pred trójskou vojnou.

Po tom, čo kráľ Evander, ktorý vládol v Arkádii, v samom srdci Peloponézie, zavraždil svojho otca, ľud sa vzbúril a kráľ musel rýchlo ujsť len v spoločnosti svojej matky a sestry, už spomínanej Porriny. Stroskotali na území Latium^2 na stredomorskej strane Apenín a usadili sa blízko ústia rieky Tiber na kopci Palatín, kde Evander založil mesto Palantium. „Práve na tomto mieste,“ uvádza Panneel, „Romulus dal zrod budúcemu Rímu.“

Porrina so svojou matkou predstierali, že dostali prorockého ducha, v čom im prišli na pomoc predpovede zo slávnej veštiarne v Delfách.

A tak presvedčená, že ju vedie nadprirodzené vnuknutie, Porrina došla až do nevľúdnej, divokej a opustenej tiesňavy, obkolesenej masívom vysokých žulových skál, v ktorej ju ohrozovali šelmy a dravce. Na obnaženej strane skaly natrafila na hlbokú otvorenú jaskyňu, ktorá jej mala poskytnúť prístrešok. A z výšky skalnej plošiny začala prorokovať a oznamovať obyvateľom toho územia, ktorých bolo vtedy neveľa, že sa blíži „čas spásy“.

Jej záhadné zjavenie učinilo živý dojem na ešte obmedzeného ducha miestnych ľudí, pre ktorých barbarstvo, násilie, poverčivosť a modloslužba predstavovali jediné princípy neistej existencie.

Až jedného dňa Porrina zvestovala Rocca-Porrene, ktorá dosiaľ nesie jej meno, veľkú budúcnosť. Na tomto mieste sa má narodiť tá, ktorú budeme neskôr volať „klenot Umbrie“ – svätá Rita.

Hlavnou postavou druhej legendy, ktorá tiež robí dávne proroctvo platným, je svätý Montán, apoštol, ktorý tu v 10. storočí ako prvý ohlasoval evanjelium.

Jeho Henry Panneel opisuje takto: „Bol to veľmi zbožný pustovník, chudobný muž z hôr, ktorého svätosť bola taká veľká, že bez čakania na rozhodnutie z Ríma a bez zvláštnych procesov si ho obyvatelia Cascie uctili ako svätého.“

Nik iný ako svätý Montán neobrátil dedinu na vieru a práve v Roccaporene založil prvý kostol, ktorého je naďalej patrónom a v ktorom sa Rita neskôr modlila, kam prichádzala s otcom a matkou a kam priviedla i svojho manžela a deti...

V spisoch otca T. Simonettiho, životopisca svätej Rity z 18. storočia, si môžeme prečítať onú legendu a jeho spisy vysvetľujú aj tajomné proroctvo o Roccaporene.

„Priamo na vrchu v Roccaporene sa našli pozostatky či zvyšky chatrče, ktorá mohla slúžiť na stráženie mesta alebo, čo je pravdepodobnejšie, ako obydlie pustovníka, samotára. Z tradície sa dozvedáme, že svätý Montán na tejto skale a v tejto búde konal pokánie, podľa vzoru svätého Šimona Stylitu.“

O svätom Montánovi sa v Cascii rozprávajú vskutku neobyčajné príbehy. Niektorý deň vraj oral vo svojej ohrade so záprahom volov, keď z blízkeho lesa vybehol medveď a vrhol sa na jedného z nich. Svätý Montán, plný dôvery v Božiu prozreteľnosť, prikázal medveďovi, aby zaujal miesto vola a nechal sa zapriahnuť do jarma namiesto svojej obete. Medveď poslúchol a svätec ešte dlho používal tento zvláštny záprah na obrábanie pôdy.

Tak možno vetu z proroctva: „Údolie sa zaskvie božským svetlom, aké svet nepozná, takže aj lesné šelmy pred ním sklonia hlavu“ vztiahnuť na svätého Montána.

Či už ide o legendu, alebo nie, Božia ruka použila Porrinu a svätého Montána, aby do smutnej zeme Roccaporeny zasiala semienko svätosti. Príde čas, keď z nej vzíde jeden z najkrajších kvetov kresťanského sveta.

II. NÁDOBY POKOJA JEŽIŠA KRISTA

Boží služobníci • Strasti chudobných • Zázračné počatie

BOŽÍ SLUŽOBNÍCI

Antonio Lotti a jeho žena Amata Ferri sú vidiečania z nižšej vrstvy, ktorí vo svojom pokročilom veku žijú v najväčšej zhode so svojím okolím. Antonio je mohutný muž s výraznými črtami tváre, do ktorej sa vpísalo aj umbrijské podnebie. Tvár jeho ženy, v mladosti akiste pôvabnú, aj teraz rozjasňujú krásne mandľové oči farby topásu.

Ich dom sa nachádza v najvrchnejšej časti dediny. „Je to dosť skromný príbytok,“ konštatuje Panneel, „aj keď pevne postavený z ružovkastého kamenia z mesta Schioppo, úplne obyčajný, veľmi jednoduchý, hrubý, niekto by povedal biedny až schátraný. Dobre že nie chatrč!“

Úzke dvere s plochým oblúkom sa otvárajú priamo do pošmúrnej miestnosti s nízkym stropom a hlinenou podlahou. Dlhý „neopracovaný“ stôl, okolo ktorého stoja dubové stolčeky, a masívna polica tvoria všetok nábytok týchto chudobných dedinčanov, azda tých najchudobnejších v Roccaporene.

Napravo sa nachádza tesná, tmavá izba „vybavená iba prostou posteľou s tenkým slamníkom“, vedľa ktorej strmé schodisko vedie do podkrovia. Svetlo tam preniká jediným oknom, takým maličkým, že z neho sotva vystrčíte hlavu, ale je z neho výhľad na Scoglio.

V dobe, keď sa vo veľkom uplatňovalo surové správanie, mal kresťanský spôsob života skutočnú hodnotu. Boží služobníci Lottiovci  boli jednou z rodín, ktoré niesli ťažké bremeno zmierovateľov. V krajine panovalo ovzdušie násilia, neustále sa ňou preháňali bandy dobrodruhov a zatúlaných vojakov.

Aby v meste opäť zavládol poriadok, boli ustanovení takzvaní zmierovatelia Ježiša Krista, ktorí mali pôsobiť hlavne ako prostredníci medzi dvoma znepriatelenými skupinami. Nájsť osoby schopné prinášať pokoj sa stáva prvoradou požiadavkou spoločnosti.

V Cascii je takou osobou Antonio Lotti. Vyhýbajúc sa každej vášni a zaujatosti chápe dôležitosť svojej úlohy, keď vyberá pokuty od občanov, ktorí sa previnili. V situáciách ešte závažnejších, keď sa ocitne v krážoch vendetty, žiada od nich svätú povinnosť podľa tradície.

Najčastejšie je to konflikt medzi politickými ambíciami a detinskou rivalitou, čo narúša pokoj medzi umbrijskými rodinami. Keby len Boh mocnejšie prebýval v ich srdciach, neboli by sme svedkami žalostného divadla ich nevraživosti a nezhôd.

V prípade, že uspel vo svojom poslaní, zmierovateľ dal obom stranám podpísať listinu, na ktorej boli uvedené udalosti, ktoré sa stali, a tiež morálny sľub, že sa vzdávajú akéhokoľvek násilia. Listina, podpísaná pred očami obidvoch rodín, sa uchová v kláštore.

Postarší pár má však aj iné zásluhy. Napriek nízkemu príjmu Lottiovci vynikajú, so všetkou skromnosťou, v rozdávaní almužny. Božie slovo, kde sa píše: „Stal som sa ničím a nič som nevedel, bol som pred tebou ako dobytča“ (porov. Ž 73, 22), ich naučilo, že treba mať súcit s tými najbiednejšími.

Pozrime sa však, kto im bude odmenou za celoživotné úsilie.

„Boh jediný je dobrý,“ povedal Kristus (porov. Lk 18, 19). To tiež znamená: „Boh jediný je svätý.“ Lebo dobrota a svätosť sú jedno a to isté.

STRASTI CHUDOBNÝCH

Ako väčšina vidiečanov ani Lottiovci nevedeli čítať ani písať. Spoliehali sa na znamenia a snažili sa čítať v srdciach tých nešťastných ľudí, ktorých im Boh poslal do cesty. Vedeli, že ak vezmú na svoje plecia strasti chudobných, berú na seba kríž samého Krista. Almužna dávala skutočný zmysel ich životu. Tým, že stáli pri chudobných, kráčali v stopách Božích miláčikov, a čo je ešte dôležitejšie, vstupovali takto do spoločenstva s Pánom. Aj tu žijú svoje povolanie ako jedinečné pozvanie, ktoré ukrýva viacero úloh: vľúdnosť, lásku, oslobodenie od každého sebectva, spoločenstvo s najnúdznejšími a najvyššie pozvanie žiť ako bratia.

Len čo začuje hlas biednych, Antonio sa im hneď ponáhľa na pomoc, hoci sám toho nemá veľa. Aj napriek ťažkostiam, ktoré naňho kladie každodenný život, im vždy ponúkne niečo na jedenie, nejaké gesto, pohľad, úsmev, Božie slovo, kúsok ľudského tepla. Aj Amate prináša veľkú radosť, keď vidí, ako sa všetky tieto veci dostávajú chudobným, ktorých spokojné pohľady sú pre oboch dostatočným zadosťučinením. V zime, keď sa stmievalo už o piatej večer, Antonio neraz vzal lampáš a utekal na miesto, odkiaľ bolo počuť úzkostné vzdychy. A keď našiel bedárov premrznutých od zimy, spolu so ženou im hneď poskytli pomoc a útechu. Niekedy im dokonca navrhol, aby u nich pár dní ostali a pracovali na poli pri žatve či vinobraní. Antonio jednak potreboval, aby mu pomohli, jednak v tom videl prostriedok, ako im vrátiť chuť do života a do práce.

ZÁZRAČNÉ POČATIE

Odkedy sa vydala, Amata veľmi túžila mať chlapca. Jedného z tých urastených šuhajov, ktorých priťahuje vášeň k zemi. „Chlapca, ktorý by viedol ovečky po horských chodníkoch, z lesa by navozil drevo, vyniesol by hnoj a porýľoval záhradu.“

Veľakrát padla na tvár pred Bohom, aby vyslyšal jej prosby, v neochvejnej viere, že „Bohu nič nie je nemožné“. Modlila sa v pokoji, bez strachu o to, čo bude zajtra, a chválila Stvoriteľa sveta, že ju dosiaľ zachoval pri živote. Kristova prítomnosť v nej horela tak silno, že ju niekedy nedokázala zniesť. Amata dúfala, že sa jej narodí syn, ktorý bude štíhly a svalnatý ako jej manžel.

V splynutí sŕdc Boh vyslyší jej modlitby. V tomto stratenom kúte Umbrie zaseje semienko svätosti, akoby tu chcel označiť zem krížom.

Zbožná Amata zažije na svoj vek nezvyčajné dobrodružstvo, príbeh lásky, na ktorom sa priamo podieľa Boh. Napriek jej zrelosti ohlási chudobnej vidiečanke zvesť o zázračnom počatí. Lebo Boh pretvára svojich svätých, aby boli plodní ako olivovníky: „Umiestni ich do sveta a do Cirkvi ako slnká, ktoré strhnú na svojom orbite veľké množstvá hviezd a v čase a priestore rozptyľujú svoje svetlo a teplo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Príbeh svätej Rity.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.