© Sophia Institute Press, 2020

Box 5284, Manchester

NH 031 08, USA

www.SophiaInstitute.com

Copyright © 2020 by Kevin Vost

Z amerického originálu: Aquinas on the Four Last Things: Everything

You Need to Know about Death, Judgement, Heaven, and Hell

Vydal: © Zachej.sk, 2022

Preklad: © Lukáš Vaník

Grafika: © Bookwork.sk

Jazyková korektúra: Zuzana Hašková

Citácie sú uvedené podľa:

Biblia – Starý a Nový zákon, Katolícky preklad, SSV, 2016.

Katechizmus Katolíckej cirkvi, SSV, 2017.

ISBN: 978-80-8211-441-9 ePub

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v žiadnej podobe ani žiadnym spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami ani iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Henrymu a Marjorie Vostovým

a

Peteovi a June Collinsovým

„Po Bohu človek najviac dlží
svojim rodičom a svojej krajine.“

– svätý Tomáš Akvinský

Suma teologická, II-II, 101, 1

Poďakovanie

Som nesmierne vďačný Charliemu McKinneymu, Johnovi Bargerovi, Nore Maloneovej, Sheile Perryovej, Anne Marii Mendellovej, Molly Wiermanovej a celému Sophia Institute Press za to, že mi opäť dali možnosť podeliť sa o nadčasovú múdrosť svätého Tomáša Akvinského s najmenším možným počtom preklepov a chýb. Ak do knihy prekĺzli nejaké nedostatky, ich stopy by určite viedli k mojej klávesnici.

Zvlášť sa chcem poďakovať môjmu priateľovi Shaneovi Kaplerovi, ktorý čítal prvú verziu tejto knihy a poskytol mi – ako vždy – užitočnú spätnú väzbu.

Nebudem skrývať, ako sa teším vytrvalému povzbudzovaniu, ktorého sa mi dostáva od jedného drahého člena mojej rodiny. Ako predčasne vyspelé dieťa už 7-ročný začal čítať moje knihy a pri každej mu musím odpovedať na všelijaké otázky. Pred pár dňami som mu ako darček na 9. narodeniny dal balíček fixiek, ktorými sa dajú písať neviditeľné odkazy – čitateľné až po tom, čo sa na ne zasvieti ultrafialovým svetlom. Prvý odkaz, ktorý mi nimi napísal, znel: „Ako sa ti darí s novou knihou?“ Nuž, Sergiuz Cabal, kniha je na svete, o čom sa presvedčíš už čoskoro, keď ti darujem jeden z jej výtlačkov!

Úvod

Najdôležitejšie veci
zo všetkých

„Premýšľanie o zmŕtvychvstaní prináša tri druhy úvah –

o veciach, ktoré ho predchádzajú, sprevádzajú a nasledujú.“

– Svätý Tomáš Akvinský

ST, Doplnok, 69, Prológ

„Pri všetkých svojich činoch maj na mysli svoj koniec
a nikdy nezhrešíš.“

– Kniha Sirachovcova 7, 40

Posledné veci na prvom mieste

Koniec zvykneme považovať za niečo, čo prichádza ako posledná vec zo všetkých, a v prípade štyroch posledných vecí – teda smrti, súdu, neba a pekla – to tak naozaj je. Tieto veci naozaj prichádzajú naposledy: prichádzajú totiž na konci nášho života a na konci sveta. A pre nikoho z nás určite nie je nič dôležitejšie, než ako a kde strávi večnosť – či uchvátený nevýslovne blaženým videním Boha v nebi alebo trpiaci nevýslovnými mukami v rukách satana v pekle. Úvodný citát Ješuu ben Siracha, inšpirovaný Duchom Svätým, nám hovorí, že keby sme mali posledné veci vždy pred očami, nikdy by sme nezhrešili – či už zo strachu z pekla, alebo z láskyplnej túžby páčiť sa Bohu a raz v ňom spočinúť naveky.

Veľký učiteľ Cirkvi a doctor angelicus svätý Tomáš Akvinský nám zase pripomína, že správnosť skutkov často určuje ich koniec, čiže ich posledný cieľ alebo bod, ku ktorému v konečnom dôsledku smerujú, a v tomto zmysle je koniec akýmsi organizačným a motivačným princípom. Svätý Tomáš a Sirachovec by sa určite zhodli, že vďaka rozjímaniu o štyroch posledných veciach by sme si mali čoraz živšie uvedomovať, že na konci pozemského života nás všetkých čaká smrť, súd a nebo alebo peklo. Zároveň by toto rozjímanie malo byť pre nás akýmsi novým začiatkom: začiatkom dobrých rozhodnutí, rozhodnutí, ktorými dáme najavo, že sa nám protiví hriech a odmietame ho; rozhodnutí, ktoré nám pomôžu počas nášho krátkeho života na zemi rásť v čnosti a prehlbovať svoju dôvernú blízkosť s Bohom.

Ak máme na štyri posledné veci pamätať, uvažovať o nich a nechať ich ovplyvniť spôsob, akým žijeme, musíme začať úsilím o ich pochopenie. Boh nám našťastie skrze Ježišovu prítomnosť na zemi, Božie zjavenie a Cirkev, ktorú pre nás založil, dal všemožné pomôcky na to, aby nám umožnil porozumieť posledným veciam, ktoré nás čakajú.

Medzi najväčších synov Cirkvi, akých nám Boh poslal, patrí aj náš sprievodca, už spomenutý svätý Tomáš Akvinský, ktorý dostal do daru výnimočnú schopnosť pochopiť dôležité a trvácne veci. Tomáš sa narodil v roku 1224 alebo 1225 a zomrel 7. marca 1274. Teraz prebýva s Kristom a teší sa z blaženého videnia toho, ktorého sa nám všetkým snažil sprostredkovať svojimi spismi, kým bol ešte tým, čo nazýval viator, teda pútnik tu na zemi (akými sme v živote my všetci). Ešte aj teraz nám v nebi usilovne pomáha svojím orodovaním za nás. Je to práve Tomášovo poňatie „štyroch posledných vecí“, ktoré tvorí kostru tejto knihy (nehovoriac o jej tele – a srdci a duši!).

Štyri posledné veci v diele Suma teologická

Najznámejší, najdôležitejší a, celkom jednoducho, najobšírnejší spis svätého Tomáša je spis Summa theologica (alebo Summa theologiae; tento druhý názov uprednostňujú viacerí moderní teológovia) s viac než 3 000 stranami, na ktorých je zaznamenaných vyše 1,5 milióna slov. Toto majstrovské teologické dielo, tento „sumár teológie“ má za cieľ poučiť a osvietiť nás tým najlepším, čo nám ľudský rozum, čerpajúci zo svojich vedomostí o svete a Božom zjavení, dokáže odhaliť o Bohu a stvorení, ľudskej prirodzenosti a jej naplnení a o tom, ako nás Kristus a jeho Cirkev môžu priviesť naspäť k nášmu Stvoriteľovi tak, aby sme mohli zakúsiť tú najkrajšiu poslednú vec – nebo.

Hoci sa Tomáš nazýva „anjelským učiteľom“ sčasti pre svoj nebeský intelekt, ani on nenapísal Sumu bez akýchkoľvek prameňov. Postavil ju nielen na plodoch svojej mysle, ale veľa vecí si prepožičiaval, veľa ich kompiloval, analyzoval, spájal, aby úžasným spôsobom vysvetľoval tie najvznešenejšie vedomosti filozofov, teológov, svätcov, cirkevných otcov a učiteľov, ktorí žili pred ním. Mnohých z týchto veľkých mysliteľov budeme citovať na nasledujúcich stránkach, aby sme ukázali, ako Tomáš zužitkoval ich múdrosť a poznanie o štyroch posledných veciach a ako ich múdrosť môže prospieť aj nám.1 V skutočnosti práve preto vytvoril Tomáš svoju monumentálnu Sumu a začal ju definovaním teológie ako „posvätnej vedy“, pri ktorej teológovia Cirkvi používajú svoj Bohom daný rozum v spolupráci s intelektuálnymi darmi Ducha Svätého (vrátane rady, rozumu, poznania, a múdrosti) – aby nás voviedol hlbšie do zmyslu Svätého písma a článkov viery a aby sme tak dokázali lepšie porozumieť Bohu a slúžiť mu.

V storočiach po Tomášovej smrti niektorí protestantskí teológovia namietali proti tomu, že by bolo potrebné, aby Katolícka cirkev vysvetľovala vieru. Oni namiesto toho obhajovali „jasnosť Písma“ – teda presvedčenie, že slová Písma sú natoľko jasné, že každý úprimný laik otvorený vedeniu Ducha Svätého môže dostatočne pochopiť jeho zmysel. Potom je ale zvláštne, prečo pod vplyvom tohto „Ducha Svätého“ vodcovia a členovia tisícok nekatolíckych kresťanských denominácií dospievali k rozdielnym názorom na také dôležité otázky viery, akou je tá, čo musíme robiť, aby sme boli spasení, a či môžeme stratiť spásu, ktorú sme už raz získali; nehovoriac o diametrálne odlišných názoroch na krst detí, na povahu a platnosť sviatostí, vrátane Kristovej reálnej prítomnosti v Eucharistii, a aj na všetky štyri posledné veci!

Na ďalších stránkach uvidíme omyly, ktoré nevyhnutne vznikajú pri prístupe, že všetky dôležité poučenia Písma sú jasné všetkým, ktorí si ich čítajú. Spoločne s desiatkami cirkevných otcov a učiteľov Cirkvi Tomáš ukáže, ako ľahko môže nedôsledné čítanie istých biblických úryvkov viesť k chybným výkladom a aký sofistikovaný môže byť zmysel niektorých pasáží.

Tomáš si hneď v prvej otázke Sumy všíma, že Sväté písmo má viacero úrovní zmyslov, ktoré si navzájom neodporujú. Tou istou vetou môže Písmo popisovať nejaký fakt a zároveň zjavovať nejaké tajomstvo. Boh môže naznačiť nejaký zmysel nielen slovami tak ako ľudia, ale aj samotnými vecami a udalosťami. Tomáš hovorí, že náš výklad Písma by sa mal začínať literárnym alebo historickým zmyslom. Na literárnom zmysle spočíva duchovný zmysel, pri ktorom jedna vec znamená ešte čosi iné. V rámci duchovného zmyslu prvky Starého zákona, ktoré znamenajú alebo poukazujú na prvky Nového zákona, tvoria alegorický zmysel. Morálny zmysel zahŕňa to, čo by sme mali robiť a ako máme žiť. Napokon veci súvisiace s našou večnou slávou (ktoré budú na stránkach tejto knihy naším hlavným objektom záujmu) sprostredkujú anagogický zmysel. Vďaka Bohu za Katolícku cirkev, jej otcov a učiteľov a obzvlášť za svätého Tomáša Akvinského – títo všetci nám pomáhajú osvojiť si pravdu o štyroch posledných veciach v tej najväčšej miere, aká je možná počas života na zemi!

Svätý Tomáš, žiaľ, opustil tento svet a zaujal svoje miesto v nebi skôr, než stihol dokončiť svoje najväčšie dielo. Jeho posledné slová možno nájsť v tretej a poslednej časti Sumy, ktorá sa – vo vydaní, ktoré používam najčastejšie^2 – končí na strane 2561, dobrých 450 strán pred koncom knihy. Tomáš sa nedostal k tomu, aby sa konkrétne venoval posledným štyrom veciam, a predsa na posledných 200 stránkach Sumy nachádzame 34 otázok, zložených zo 164 článkov, s názvom Traktát o vzkriesení. Ako je to možné?

Vďaka Bohu Tomášovi priatelia a žiaci rozpoznali hĺbku a dôležitosť tejto veľkej nedokončenej knižnej symfónie: knihy, ktorá jedného dňa nahradí nesmierne vážené Sentencie Petra Lombardského (asi 1096 – 1160) a zaujme v rámci Cirkvi miesto najdôležitejšieho teologického spisu; knihy, ktorá bude dve storočia po jej dokončení počas Tridentského koncilu ležať na oltári vedľa Písma. Po Tomášovej smrti jeho oddaní nasledovníci čerpajúc z jeho rozsiahleho diela, najmä z jeho Komentára na Sentencie Petra Lombardského, dokončili jeho Traktát o sviatostiach a vytvorili Traktát o vzkriesení, v ktorom nachádzame aj to, čo Tomáš napísal o štyroch posledných veciach.

Svätý Tomáš otvára svoj Traktát o vzkriesení vysvetlením, že kým v predchádzajúcom traktáte v Sume ukázal, ako nás sviatosti oslobodzujú od smrti hriechu, posledný traktát poodhalí, ako nás vzkriesenie oslobodzuje od smrti trestu. Jeho pozornosť sa tak sústredí na veci, ktoré sa dejú pred vzkriesením, počas neho, i na tie, ktoré sa budú diať po ňom. Uisťujem vás, že otázky, ktoré kladie, a odpovede, ktoré na ne dáva, sú veľmi zaujímavým čítaním. Tak napríklad:

• Idú naše duše po smrti rovno do neba alebo do pekla?

• Môžu duše niekedy opustiť nebo alebo peklo?

• Budú deti, ktoré zomrú bez krstu, podliehať večnému trestu?

• Kde sa v Písme hovorí o očistci?

• Prečo by sme sa mali modliť za zomrelých a k svätým?

• Vieme predpovedať čas posledného súdu?

• Budú hriešnici „ponechaní“ na zemi?

• Aké staré budú vyzerať naše telá po zmŕtvychvstaní?

• Ktoré štyri zvláštne dary zdokonalia naše oslávené telá v nebi?

• Budú zatratení a démoni jedného dňa vyslobodení z pekla?

• Aké druhy odmien nás čakajú v nebi?

• Budeme niekedy vidieť Boha, veľkého „Ja Som“, takého, aký

naozaj je, v jeho božskej podstate?

V našej knihe sa budeme zaoberať všetkými týmito a mnohými ďalšími otázkami (aby sme boli presní, bude ich spolu 164) v spojení s Tomášovými odpoveďami. Čo možno najvernejšie zachováme formu a obsah tej obdivuhodnej tomášovskej analýzy, ktorú nachádzame v otázkach 69 – 99 Doplnku jeho Sumy, ako aj v troch otázkach, ktoré obsahujú jej Dodatky. V 1. kapitole si predstavíme problematiku otázky 69, ktorou je osud našich duší po smrti. Od tohto miesta každá kapitola knihy – okrem poslednej kapitoly každej zo štyroch častí knihy – poskytne krátky, zrozumiteľný a jednoduchý prehľad každej nasledujúcej otázky z Tomášovho Traktátu o vzkriesení, ktorý patrí k Sume (s výnimkou otázok o predpeklí a očistci v Dodatkoch 1 a 2, ktoré budeme skúmať v 3. až 5. kapitole 1. časti). Titul kapitoly a úvodný citát nám vždy napovie, ktorú otázku kapitola sumarizuje; podnadpisy v rámci kapitol zase naznačia, ktorému Tomášovmu článku sa venuje podkapitola.3 Ak nie je v poznámke pod čiarou uvedené inak, priame citáty zo Sumy, ktoré sa objavujú v každej kapitole, možno nájsť v preberanej otázke Doplnku. Upozorňujeme, že Tomáš sa k rôznym problémom súvisiacim s poslednými štyrmi vecami vyjadril aj v iných svojich dielach – napríklad vo svojom Kompendiu teológie^4 alebo v niektorých biblických komentároch, na ktoré sa miestami taktiež odvolávame.

Od začiatku každej kapitoly si bude možné všimnúť, ako dôkladne Tomáš skúmal príslušnú otázku. Pri každom článku čerpá v prvom rade zo Svätého písma a z diel cirkevných otcov, aby predložil sériu realistických námietok proti svojim záverom. V ďalšej časti uvedenej slovami „Naproti tomu…“ zvyčajne cituje nejakú autoritu, ktorá s ním súhlasí. Nasleduje odsek „Na to odpovedám…“, v ktorom sám vysvetľuje svoj záver, a napokon – aby sa všetko dotiahlo do konca – odpovedá na jednotlivé otázky, ktoré identifikoval.

Tomáš pristupuje k svojej úlohe naozaj precízne a niektoré články jeho Traktátu o vzkriesení namiesto zvyčajných troch námietok ich obsahujú až šestnásť. Čitatelia by akiste mali výhrady, keby som uvádzal všetky tieto námietky a Tomášove odpovede na ne; preto naše uvažovanie pôjde priamo k podstate veci a zameria sa na posledné riadky Tomášovho záveru. Na určitých miestach však môžem – pre lepšie poznanie kontextu alebo na objasnenie nejakej veci – použiť aj iné časti jeho argumentácie.

Treba zdôrazniť, že témy, ktoré Tomáš rozoberá, sú jasne definované a vyučované ako oficiálne učenie Katolíckej cirkvi. To sa budem snažiť podčiarknuť tým, že – vždy keď to bude možné – začlenením do textu úryvky zo súčasného Katechizmu Katolíckej cirkvi. Zostáva ešte skonštatovať, že samotný Katechizmus hojne cituje mnohé Tomášove diela.

Posledné myšlienky

Tomáš nám zanechal také množstvo nesmrteľných myšlienok o štyroch posledných veciach, že dúfam a modlím sa, drahý čitateľ, aby aj teba oduševnili a naplnili úžasom a bázňou, keď spolu s ním budeš objavovať poklady, ktoré má Boh pre nás pripravené. No aj keď sú slová, ktoré nám Tomáš odovzdal, nesmrteľné, nepovažoval ich za posledné, aké zaznejú o štyroch posledných veciach. Uvedomoval si, že Boh až do konca čias bude požehnávať svoju Cirkev ďalšími a ďalšími svätými učiteľmi.

Hoci každá kapitola rozšíri naše chápanie skrze kontempláciu vznešených tajomstiev, ktoré nám osvetlil svätý Tomáš, každú zo štyroch častí tejto knihy uzavrie kapitola s názvom „Posledné myšlienky“. V nej budeme uvažovať o duchovnom poučení plynúcom z predchádzajúcich kapitol, niekedy aj pod vedením veľkých svätcov, ktorí prišli po Tomášovi.

Keď sme sa už teda oboznámili s prvými vecami tejto knihy, musíme sa pustiť do práce a pozvať anjelského učiteľa, aby nás sprevádzal na našej nebeskej okružnej ceste po štyroch najdôležitejších veciach zo všetkých – po štyroch posledných veciach.

I. časť

OTÁZKY ŽIVOTA
A SMRTI

„Pretože keby človek nemal nádej v iný, lepší život po smrti, bez pochyby by smrť bola veľmi desivá a človek by spáchal akýkoľvek zlý čin, len aby neokúsil smrť. No keďže veríme, že je aj iný, lepší život, do ktorého všetci dôjdeme po smrti, je zjavné, že smrti by sa nikto nemal báť a nik by ani nemal zo strachu zo smrti urobiť niečo nesprávne: ,Smrťou zničil toho, ktorý vládol smrťou, čiže diabla, a vyslobodil tých, ktorých celý život zotročoval strach pred smrťou‘ (Hebr 2, 14-15).“

– Katechizmus Tomáša Akvinského^5

1

Kam sa odoberie naša duša
po tom, čo zomrieme

„Empyrejské nebo je telesné, fyzické miesto, a predsa len
čo bolo stvorené, zaplnili ho svätí anjeli, ako hovorí Béda^6…
A keďže anjeli sú netelesní tak ako oddelené duše, zdá sa,
že by malo byť aj miesto určené pre oddelené duše.“

— ST, Doplnok, 69, 1

Stvoril Boh miesta, ktoré zaujmú
naše duše po smrti?

Katechizmus učí, že po smrti a pred zmŕtvychvstaním sú naše duše dočasne oddelené od tiel (pozri KKC 1005 a 1016). Aj v Tomášovej dobe istí ľudia tvrdili, že keďže duše zosnulých sú úplne duchovné a nemajú materiálne telá, ktoré by mohli byť umiestnené v nejakom fyzickom priestore alebo ním byť ovplyvňované, nemusí existovať miesto vymedzené pre naše duše po smrti. Tomáš na to reaguje presne opačným tvrdením. Ako sme videli v úvodnom citáte, „empyrejské nebo“7 je telesné (materiálne, fyzické, hmotné) miesto, a napriek tomu sa v ňom pohybujú anjeli, ktorí sú čisto duchovnými, netelesnými^8 bytosťami. Okrem toho svätý pápež Gregor Veľký (540 – 604) vo svojich Dialógoch píše o dušiach, ktoré sa zjavili na zemi, a pri niektorých sa ukázalo, že sa nachádzajú na určitých miestach na zemi alebo v pekle.

Tomáš vysvetľuje, že je vhodné, aby vznešenejšie duchovné podstaty boli poslané na vznešenejšie miesta – práve v tom zmysle, že duchovné podstaty sa môžu nachádzať na nejakom mieste. Čím vznešenejšia je duchovná podstata, tým viac ju to ťahá k prvej podstate, ktorá prebýva na najvznešenejšom mieste. Tou prvou a najvznešenejšou podstatou je Boh, a hoci on je všade vo vesmíre skrze svoju esenciu, prítomnosť a moc,9 Písmo nám hovorí, že jeho trón je v nebi (pozri Ž 103, 19; Iz 66, 1).

Podľa Tomáša netelesné, duchovné podstaty, akou je i duša bez tela, neobývajú nejaké miesto rovnakým spôsobom, akým ho obýva telo, ale jedinečným spôsobom, ktorý je vlastný duchovným podstatám – spôsobom, ktorí my ako oduševnené telá tu na zemi nemôžeme celkom pochopiť. Už skôr vo svojej Sume, konkrétne v Traktáte o anjeloch, Tomáš ozrejmil, že anjeli sú nemateriálni podobne ako oddelené duše, no aj oni môžu obývať miesta, hoci dané miesta ich neobsahujú. Je to čosi podobné, ako keď počas nášho pozemského života „je duša v tele tá, ktorá obsahuje telo, a nie naopak, že by bola ona obsiahnutá telom“.10

Ďalej existujú dva spôsoby, ako môžu mať veci niečo spoločné:

1. tak, že sa vyznačujú rovnakou vlastnosťou; pre horúce veci je spoločná horúčosť. Týmto spôsobom nemôžu mať duchovné podstaty niečo spoločné s telesnými vecami.

2. veci môžu mať niečo spoločné istým druhom proporcionality, ako keď Písmo metaforicky opisuje duchovný svet výrazmi z fyzického sveta. Tak sa napríklad o Bohu hovorí ako o slnku, pretože „on je zdrojom duchovného života tak, ako je slnko zdrojom telesného života“ na zemi. V tomto analogickom zmysle môžeme vidieť, že duše majú niečo spoločné s istými miestami – „napríklad duše, ktorú sú duchovne osvietené, s ožiarenými telesami a duše, ktoré sú hriechom ponorené v temnote, s temnými miestami“.11

Napokon treba povedať, že na oddelené duše nemajú fyzické miesta taký priamy vplyv ako na telá, ale vedomie o mieste, ktoré bolo pre nich určené, prináša týmto dušiam buď radosť, alebo žiaľ, v závislosti od toho, kam boli umiestnené. Táto radosť alebo žiaľ je súčasťou ich odmeny alebo trestu.

Odchádza duša po smrti človeka
rovno do neba alebo do pekla?

Niektorí na základe úryvku z Matúšovho evanjelia (25, 31-46) došli k záveru, že duše budú zakúšať radosti neba alebo bolesti pekla až po poslednom súde, ktorý sa udeje na konci čias.

Aby dal na to odpoveď, Tomáš sa opäť obracia na Gregora, ktorý vo svojich Dialógoch konštatuje, že duše v nebi naozaj dostanú pri poslednom súde ďalšiu odmenu, pretože „,kým dovtedy sa tešili len z radosti duše, potom sa budú tešiť aj z radosti tela, na ktorom pre Pána znášali zármutok a muky.‘ A to isté platí o zatratených.“

Tomáš otvorene hovorí, že niektoré duše pôjdu priamo do neba alebo do pekla. U svätého Pavla čítame: „Veď vieme, že keď sa tento stánok – náš pozemský dom rozpadne, máme od Boha príbytok nie rukou zhotovený, ale večný dom v nebi“ (2 Kor 5, 1).12 „Preto,“ vysvetľuje Tomáš, „po rozklade tela má duša nový príbytok, ktorý jej bol pripravený v nebi.“ Pavol tiež vyhlásil: „Túžim zomrieť a byť s Kristom“ (Flp 1, 23). Keďže jedna z právd viery hlása, že Kristus je v nebi, podľa Gregora „nemožno poprieť, že v nebi je aj Pavlova duša“. Písmo nemenej jasne učí, že niektoré duše putujú po smrti do pekla – ako keď zomrel boháč a pochovali ho (pozri Lk 16, 22-23).

Avšak nie všetky duše vstúpia hneď do neba alebo do pekla. Je zaujímavé, že Tomáš porovnáva účinok hriechu na duše po smrti k účinku gravitácie na fyzické telá. Objekty ľahšie ako vzduch okamžite vzlietnu do vzduchu, kým ťažké telesá okamžite začínajú padať, jedine že by im v ceste nahor bránila nejaká prekážka. Duša, ktorá je oslobodená od všetkých vín hriechu, sa okamžite povznesie k nebu, kým duša pohrúžená do smrteľného hriechu zostúpi do pekla.13 Prekážkou, ktorá môže duši bez smrteľného hriechu brániť vo vystúpení do neba, je vina ľahkého hriechu, „pre ktorú let [duše] musí byť oddialený do chvíle, kým sa duša neočistí“.14

Katechizmus v súlade s Tomášom učí, že po smrti budeme všetci stáť pred „osobitným súdom“, pri ktorom Kristus určí, či naše duše prejdú priamo do neba alebo do pekla, alebo podstúpia istú dobu očisťovania (pozri KKC 1022).15

Môžu sa duše ešte niekedy vzdialiť
z neba alebo pekla?

Niektoré úryvky v Písme akoby naznačovali, že duše nikdy nemôžu opustiť nebo ani peklo. Napríklad: „Aby som mohol bývať v dome Pánovom po všetky dni svojho života“ (Ž 27, 4) a „Jak mizne oblak, celkom porozchádza sa, tak nepríde späť, kto šiel do záhrobia“ (Jób 7, 9).

Tomáš proti tomu stavia presvedčivý argument svätého Hieronyma (347 – 420) a robí tak formou nasledujúcich rečníckych otázok: „Vari by si chcel uložiť zákon Bohu? Vari by si apoštolov spútal do okov a zakázal im, aby boli s Pánom, im, o ktorých je napísané: ,Budú nasledovať Baránka všade, kam pôjde‘? A keďže Baránok je všade, potom musíme veriť, že aj tí, čo sú s ním, môžu byť všade.“ Ďalej sa spolu s Hieronymom pýta, že ak sa démoni a diabol potulujú po svete,16 „prečo by mučeníci, ktorí vylievali krv, mali byť uväznení a nemohli nikam ísť?“ Aj Gregor spomína mnohé prípady zosnulých, ktorí sa ukázali na zemi – pripomína Tomáš.

Na základe toho uzatvára, že tak dobrí, ako aj zlí môžu niekedy odísť z miesta, na ktorom sa zdržiavajú. Písmo síce hovorí, že nikto nemôže opustiť nebo alebo peklo bez dovolenia alebo navždy, no nehovorí, že by duše nemohli na určitý obmedzený čas zanechať svoj príbytok, aby mali účasť na záležitostiach živých a zjavovali sa ľuďom, ako učí Tomáš, „podľa Božej prozreteľnosti“.

Čo je „predpeklie“?
Je to tá istá vec ako „Abrahámovo lono“?

V Kréde vyznávame, že Kristus „zostúpil k zosnulým“, čo nám Katechizmus vysvetľuje takto: „Ježiš zakúsil smrť ako všetci ľudia a svojou dušou zostúpil na miesto pobytu zosnulých. No zostúpil tam ako Spasiteľ a ohlasoval dobrú zvesť duchom, ktorí tam boli uväznení“ (632). A ďalej: „Miesto pobytu zosnulých, kam po smrti zostúpil Kristus, volá Sväté písmo ,predpeklie‘, ,šeól‘ (po hebrejsky) alebo ,hádes‘ (po grécky), lebo tí, čo sa tam nachádzajú, sú pozbavení videnia Boha“ (633).

Oboznámení s týmto kontextom sa teraz vráťme k svätému Tomášovi. Ten hovorí, že po smrti duše môžu nájsť odpočinok len skrze vieru, čo potvrdzuje List Hebrejom: „Bez viery je totiž nemožné páčiť sa Bohu. Lebo kto prichádza k Bohu, musí veriť, že je a že odmieňa tých, čo ho hľadajú“ (11, 6). Pretože Abrahám bol „prvý, ktorý sa oddelil od tela neveriacich a prijal osobitné znamenie viery“, sa miesto odpočinku ľudí po smrti nazýva „lono Abrahámovo“, ako to vidíme v úryvku Lk 16, 22-23 o tom, ako bol neveriaci boháč Dives^17 odsúdený na pobyt v háde, kým veriaceho Lazára „anjeli zaniesli do Abrahámovho lona“. Predtým než prišiel Kristus a oslobodil ich duše, veriaci v predpeklí zakusovali čiastočný odpočinok v tom, že neboli potrestaní, no ich konečný cieľ – prebývanie s Bohom v nebi – sa ešte nenaplnil. To isté miesto sa teda volá „predpeklie“ – lebo to bolo miesto čakania v limbe (predpeklí), kde dušiam chýbalo konečné spočinutie v Bohu – a zároveň sa – pre čiastočný odpočinok, ktorý získali už pred príchodom Krista – volá „Abrahámovým lonom“. „Stav svätých otcov sa vzhľadom na to, čo bolo v ňom dobré, nazýval Abrahámovým lonom, no vzhľadom na jeho nedostatky sa nazýval predpeklím.“

Od Kristovho príchodu sa Abrahámovo lono už nevolá predpeklie, lebo svätí v Abrahámovom lone teraz už zakusujú úplný odpočinok, keďže vidia Boha. V tomto zmysle sa Cirkev modlí, keď opakujúc slová svätého Lukáša prosí, aby boli duše zosnulých odnesené do Abrahámovho lona.

Aký je rozdiel medzi predpeklím
a peklom zatratených?

Tomáš stroho konštatuje, že „v pekle niet vykúpenia [Ofícium za zosnulých, resp. vii]. No svätci [patriarchovia alebo otcovia, či iní veriaci, ktorí zosnuli pred Kristom] boli z predpeklia vyslobodení, preto predpeklie nie je to isté ako peklo.“ Predpeklie bolo prechodné miesto čakania kvalitatívne odlišné od pekla zatratených, čo Tomášovi nebráni domnievať sa, že sa môžu nachádzať na jednom mieste alebo môžu byť spojené tak, že predpeklie je časťou nejakej vyššej časti pekla.

Je predpeklie detí rovnaké
ako predpeklie otcov?

Predpeklie detí^18 je miesto, na ktorom by mali prebývať deti, ktoré zomreli bez krstu. Pretože ich duše na sebe stále nesú poškvrnu dedičného hriechu, nemôžu zakúšať blažené videnie Boha v nebi, hoci okrem toho nedostávajú žiaden iný trest.

Tomáš tvrdí, že usporiadanie medzi „predpeklím detí“ a „predpeklím otcov“ môže byť podobné tomu, ktoré bolo opísané v predchádzajúcej podkapitole – oboje sa môže nachádzať na tom istom mieste, pričom predpeklie otcov môže tvoriť jeho vyššiu časť. Jednou z príčin tohto stavu je, že nepokrstené deti „nemajú nádej na blažený život tak, ako ho mali v predpeklí otcovia, v ktorých žiarilo ešte aj svetlo viery a milosti“. Veriaci, ktorí zomreli pred príchodom Krista, čakali v predpeklí otcov do chvíle, keď ich oslobodil Kristus a oni v nebi uvideli Boha z tváre do tváre. Na druhej strane deti v predpeklí sú naďalej poznačené škvrnou dedičného hriechu, a tak nikdy nedosiahnu nebo (ale zostávajú milované Bohom a budú sa celú večnosť tešiť z prirodzeného šťastia).19

Malo by existovať
tak veľa príbytkov pre duše?

Nekatolícki kresťania niekedy kritizujú učenie Cirkvi o rôznych miestach odpočinku pre duše. Sú presvedčení, že stačí existencia druhej dvojice z posledných vecí a že všetky ostatné miesta odpočinku sú len ľudské výmysly. Dokonca už pred reformáciou aj v rámci samotnej Katolíckej cirkvi pretrvávali v tejto veci rôzne pochybnosti a mylné predstavy. Niektorí tvrdili, že musí jestvovať oveľa viac miest prebývania, ba že ich musí byť nespočetne veľa, keďže nespočetne veľa je aj stupňov zásluh a hriechov.

Aké rozsiahle boli tieto diskusie, ukazuje skutočnosť, že Tomáš v 69. otázke, v 7. článku: „O tom, či by sa malo rozlišovať toľko príbytkov“ uvádza až desať námietok a odpovedí na ne. Pozývam vás, aby ste si našli čas a prečítali si všetky námietky i všetky odpovede, ale nateraz ponúknem len pár hlavných Tomášových záverov.

Tomáš hovorí, že „príbytky duší sú rozlíšené podľa rôznych stavov duší“. Keď je duša na zemi spojená s telom, je v stave „získavania zásluh“, no keď je po smrti oddelená od tela, môže už len dostať niečo dobré alebo niečo zlé za zásluhy, ktoré získala predtým, aj keď možno nie je v náležitom stave, aby sa tak stalo. V prípade, že áno, Tomáš identifikuje dva spôsoby, ktorými duša môže dostať svoju konečnú odmenu. Ak je duša čistá a dobrá, jej miestom prebývania je raj či nebo. Ak je duša zlá v tom zmysle, že spáchala a neoľutovala osobný ťažký hriech, jej miesto prebývania je peklo, zatiaľ čo ak je duša zlá v tom zmysle, že má dedičný hriech, jej miestom prebývania je predpeklie detí. Na druhej strane, ak hriech bráni duši, aby získala konečnú odmenu, alebo udelenie tejto odmeny odďaľuje, miesto prebývania duše je očistec (ak duši bránia nejaké osobné chyby, čiže ľahké osobné hriechy, alebo časné tresty) alebo predpeklie otcov, čiže Abrahámovo lono (ak duši bráni chyba prirodzenosti, konkrétne, vina ľudskej prirodzenosti, ktorá nebola Kristom odčinená).

2

Stav našich duší po smrti

„Odpovedám:
Na túto otázku existuje mnoho názorov.“

– ST, Doplnok, 70, 1

Majú naše duše po smrti
zmyslové schopnosti?

Krátko po smrti mojej mamy jeden môj dospelý príbuzný povedal jednému z mojich menších synov, že stará mama sa naňho pozerá z neba. On na to odpovedal otázkou: „Starká dokáže vidieť aj cez strechu?“

Ako výslovne hovorí náš úvodný citát, v Tomášovej dobe sa viedli horlivé diskusie aj o otázke, či si zachovávame svoje zmyslové schopnosti predtým, než sa naše telo opätovne spojí s našou dušou. A naozaj, keď sa tejto téme venuje v 1. článku 70. otázky, odpovedá na sedem námietok na svoj vlastný odôvodnený názor. Tomášove závery sa odvíjajú od jeho vlastných obšírnych výkladov o prirodzenosti a silách ľudskej duše, ktoré založil na dielach Aristotela (384 – 322 pred Kristom) a ktoré predstavil v prvej časti svojej veľkej Sumy. A aké boli jeho závery?

Aby som tento spletitý príbeh skrátil, Tomáš uvádza, že niektoré schopnosti ľudskej duše sú zakorenené v telesných operáciách a nemôžu byť vykonávané inak než „skrze telo ako prostredníka“. Bez očí niet zraku, bez uší počutia, bez kože hmatového vnemu, bez nosa čuchu a bez jazyka chuti – samozrejme to platí aj o tých oblastiach mozgu, s ktorými sú tieto orgány spojené. Preto kým je duša oddelená od tela, nemôžeme prijímať nové zmyslové informácie. Tomáš by povedal, že ak je starká v nebi, v skutočnosti nedokáže pomocou normálneho užívania zmyslov a intelektu vidieť jednotlivé veci ako napríklad svojho vnuka. Predsa však existuje iný „spôsob poznávania… skrze Božie vliatie druhov, a týmto spôsobom môže intelekt spoznať aj jednotlivé veci“,20 pokiaľ je to Božia vôľa. Ak Boh chce, aby starká videla svojho vnuka v nejakom konkrétnom čase z nejakej konkrétnej príčiny, je úplne v jeho moci udeliť jej duši takéto poznanie.

Tomáš zároveň súhlasí so svätým Augustínom (354 – 430), že oddelená duša „sa pevne pridŕža svojich zmyslov a svojho umu“. Inými slovami, naše zmyslové schopnosti vlastne zostávajú v našej oddelenej duši v obmedzenom, virtuálnom zmysle, takže naše duše znovu získajú tieto schopnosti po tom, čo sa pri zmŕtvychvstaní spoja s našimi telami.

Okrem toho duša vlastní schopnosti, ktoré „vykonáva bez telesných orgánov – ako chápanie, uvažovanie a úkony vôle“. Tieto „rozumové“ schopnosti duše (na rozdiel od jej „vegetatívnych“ a „zmyslových“ schopností) sa neoslabujú rozpadom telesných orgánov, a preto zostávajú aj v oddelených dušiach.21

Môžu duše oddelené od tela vykonávať úkony
zmyslových schopností, akou je napríklad pamäť?

Pri uvažovaní nad touto komplikovanou otázkou môžeme byť len vďační za to, že nás ním Tomáš sprevádza! On sám predkladá päť námietok a posilňuje ich úryvkami z Augustína^22 a Aristotela, ktoré, zdá sa, pripúšťajú, že duše oddelené od tela budú môcť vykonávať úkony vnútorných zmyslových schopností; k nim patrí predstavivosť, pamäť, ako aj žiadostivé a vznetlivé náklonnosti.23

Na druhej strane Tomáš vo svojej argumentácii pripisuje Platónovi (asi 428 – 348 pred Kristom) niektoré mylné chápania schopností oddelenej duše. Platón vnímal dušu ako dokonalú substanciu nezávislú od tela, kým telo považoval len za číry nástroj duše. Keď duša uplatňuje svoje schopnosti, pôsobí najskôr na seba a potom na telo. Podľa toho úkon videnia má pôvod v duši, ktorá najskôr pohne seba samú k tomu, aby pohla očami, cez ktoré sa potom uskutočňuje zraková schopnosť.

Na rozdiel od Platóna Aristoteles tvrdil, že zmyslové schopnosti sú vykonávané zloženinou tela a duše. Tomáš by s Aristotelom súhlasil v tom, že knihu nečíta tvoja duša; čítaš ju ty – ako zloženina tela a duše. Daj preč oči a tvoja duša nedokáže prečítať ani jediné slovo! (A, samozrejme, nedokážu ho prečítať ani tvoje oči bez síl a schopností tvojej duše!)

Inými slovami, keď sa duša oddelí od tela, nemôže využívať svoje zmyslové schopnosti, vrátane toho druhu zmyslovej pamäte, ktorým si spomíname na určité konkrétne udalosti z minulosti, ani žiadostivú náklonnosť túžby a vznetlivú náklonnosť averzie, ani vášne, ktoré z nich pramenia, ako lásku, radosť, žiaľ a podobne. Predsa však nemateriálna duša bude môcť využívať vyššie, intelektuálne, jedinečne ľudské schopnosti. Tieto zahŕňajú intelektuálne schopnosti pamäte, ktoré abstrahujú od všetkých premien času, zachovávajúc univerzálne koncepty; a tiež vášne (ako tie, ktoré sme spomenuli vyššie), ktoré nepochádzajú zo zmyslových chutí, ale z úkonov vôle, ktorá je v intelektuálnej časti duše.

Môže oddelenú dušu sužovať telesný oheň?

V reakcii na úryvky z Augustína, Gregora a Aristotela, podľa ktorých oddelené duše nemôžu trpieť od telesného ohňa, Tomáš si za svoj hlavný zdroj berie samého Krista. Cituje slová, ktoré v súdny deň povie zatrateným: „Odíďte odo mňa, zlorečení, do večného ohňa, ktorý je pripravený diablovi a jeho anjelom!“ (Mt 25, 41) Kristus teda otvorene hovorí, že démonom, hoci nemajú hmotné telá, spôsobuje v pekle utrpenie hmotný oheň. Preto musí byť podobné trápenie možné aj pre duše oddelené od tela. Okrem toho sa takýto trest vlastne žiada: keďže hriechom sa duša podriaďuje telu, „je spravodlivé, aby bola potrestaná tým, že sa podriadi telesnej veci, a aby trpela v jej dôsledku“.

Tomáš, odvolávajúc sa na Augustína, Gregora, biskupa Juliána z Toleda (642 – 690) a „Majstra“ (Petra Lombardského), potom rozvíja myšlienku, že duša, ktorá nemá telo, nie je fyzickým ohňom rozrušovaná alebo ničená, ale ako je duša počas života zadržiavaná telom, tak je po smrti väznená pekelnými plameňmi. Tomášovými slovami: „Telesný oheň je dopustený ako nástroj odplaty Božej spravodlivosti, aby zadržiaval ducha; tak má na ducha aj účinok trestu, keď mu bráni plniť svoju vlastnú vôľu, to znamená keď mu bráni konať na mieste a spôsobom, kde a ako by chcel.“

3

O povahe a účele očistca

„Tí, ktorí odmietajú existenciu očistca,
protirečia Božej spravodlivosti.“

– ST, Doplnok, Dodatok 2, 1

Existuje očistec?

Niektorí z tých, čo popierajú existenciu očistca, sa odvolávajú na verš Zjv 14, 13: „Blahoslavení sú mŕtvi, ktorí umierajú v Pánovi, už odteraz. Áno, hovorí Duch, nech si odpočinú od svojich námah; veď ich skutky idú s nimi.“ V Katechizme je však jasne napísané, že existuje aj očistec a slúži ako miesto očisťovania (pozri paragrafy 1030 – 1032). Tomáš vysvetľuje, že spomínaný verš z Knihy zjavenia vypovedá o námahe skutkov, ktorými sa dali získať duchovné zásluhy, nie však o námahe utrpenia potrebnej na očistenie od hriechu. Každý človek, ktorého duša sa nachádza v očistci, zomrel v láske a zasluhuje si večnú odmenu neba, no až po tom, čo sa očistí od zostávajúcich ľahkých hriechov. Duša v očistci si tiež môže niesť dôsledky smrteľných hriechov, ktoré boli síce odpustené, no za ktoré človek nevykonal prostredníctvom pokánia dostatočné zadosťučinenie. Kniha zjavenia potvrdzuje, že do neba nevojde nič, čo je poškvrnené (pozri Zjv 21, 27).

Učenie Cirkvi o očistci stavia Tomáš aj do svetla ďalšieho úryvku z Písma a jednej vety zo spisov východného cirkevného otca svätého Gregora Nyssenského (335 – 394). V súvislosti s Júdom Machabejským Písmo vyhlasuje, že ho viedla „svätá a nábožná myšlienka“, keď „nariadil zmiernu obetu za mŕtvych, aby boli zbavení hriechu“ (2 Mach 12, 46).24 Za duše v nebi sa však netreba modliť, uvažuje Tomáš, pretože oni už dostali svoju odmenu, a za duše v pekle takisto nie, pretože tie nemôžu byť oslobodené od svojich hriechov. No tí, ktorí zomreli v láske, nemôžu trpieť večnou smrťou, lebo láska zakrýva množstvo hriechov (pozri Prís 10, 12), a tí, ktorí kráčajú za Kristom, budú mať večný život (pozri Jn 11, 26). Riešenie ponúka Gregor Nyssenský, ktorý o človeku, čo miluje Krista a verí v neho, no zomrie predtým, než by zmyl svoje hriechy, tvrdí, že „sa po smrti oslobodí skrze oheň očistca“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Štyri posledné veci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.