JEAN KWOKOVÁ

HLEDÁNÍ SYLVIE LEE

Searching for Sylvie Lee

Copyright © 2019 by Jean Kwok

All rights reserved

Cover design by Ploy Siripant

Cover photo © Benjamin Van Der Spek / EyeEm via Getty Images

Translation © Michaela Teličková, 2021

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2021

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0714-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-0715-3 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0716-0 (MobiPocket)

Věnováno Erwinovi, Stefanovi a Milanovi
Na památku mého milovaného bratra Kwana

Část první

Kapitola první

Amy

Pondělí 2. května

Stojím u okna našeho malého bytu v Queensu a sleduju mámu s tátou, jak odcházejí do práce. Pozoruju je, částečně ukrytá za ošumělými záclonami, které šila máma, jak bok po boku míří ke stanici metra na konci ulice. U vchodu se na chvíli zastaví a podívají se jeden na druhého. Pokaždé u toho zadržím dech a čekám, jestli táta nepohladí mámu po tváři, jestli se máma nerozbrečí nebo jestli některý z nich aspoň náznakem neprozradí, jaký vztah mezi nimi ve skutečnosti je. Jenže místo toho máma tátovi nesměle zamává, záhyby černého šálu jí přitom sklouznou po ruce a odhalí její útlé předloktí, táta se odvleče do ústí stanice metra a kolem nich se po naší rušné ulici s rachotem valí ranní dopravní špička. Pak máma skloní hlavu a pokračuje v cestě do čistírny, kde pracuje.

Povzdechnu si a odstoupím od okna. Měla bych dělat něco užitečnějšího. Proč pořád ještě špehuju rodiče? Protože jsem dospělák, který bydlí u rodičů a nemá nic lepšího na práci. Když si nedám pozor, budu jako máma. Budu bázlivá, svědomitá a budu se dřít v práci za mizerné peníze. A přesto se mi v průběhu let podařilo zahlédnout letmé náznaky jiných rodičů, než jaké znám. Mámy, které se v obličeji zračí vášeň při četbě romantických románů, které táta nesnáší. Nebo táty, jak natahuje ruku po jejím lokti, když jde za ní, a pak se vždycky zarazí a ruku odtáhne. Projdu kamrlíkem, což je vlastně můj pokoj, a podívám se na plakát, který visí na zdi a je sotva vidět za vratkou hromadou papírů a prádla. Stojí na něm citát od Willy Catherové, který jsem vždycky zbožňovala: „Srdce toho druhého pro nás bude navždy temným lesem, bez ohledu na to, jak jsme si blízcí.“ Nejsem si jistá, jestli tomu věřím, ale i tak se její slova nikdy neminou svým znepokojivým účinkem.

Náš stísněný byt je pořád slabě cítit po vonné tyčince, kterou máma ráno zapálila své matce na oltáři předků. Babička zemřela před týdnem v Amsterodamu. Žila tam s rodinou Tanů — s máminou sestřenicí Helenou, Heleniným manželem Willemem a s jejich synem Lukasem, kterému je třiatřicet let, stejně jako mé starší sestře Sylvii. Nikdy jsem babičku nepotkala, ale mámin zármutek se přese mě valil jako velká voda, dokud mi jím srdce taky nepřetékalo. Kolem očí má máma kůži celou zčervenalou a rozedřenou, jak si otírá slzy. Zatímco se táta několik posledních večerů schovával u nich v ložnici, seděla jsem vedle mámy, která se choulila na pohovce, přemáhala vzlyky a snažila se starým pomačkaným kapesníkem zastavit nekonečný vodopád slz. Kvůli mámě jsem dneska taky v černém, i když táta se pořád obléká normálně. Nedělá to proto, že by mu na tom nezáleželo, ale proto, že to před námi nemůže dát najevo.

Sylvie žila v Nizozemsku s babičkou a s Heleninou rodinou prvních devět let svého života a teď se tam před měsícem vrátila, jakmile se doslechla, že je babička nemocná. Navíc tam řídí poradenský projekt pro firmu, kde pracuje. Oslnivá Sylvie, o sedm let starší než já, byla vytržena ze svého úchvatného života v Evropě, aby se vrátila do našeho zelím zapáchajícího bytu v Queensu, když mi byly teprve dva roky. Obvykle se sestry dělí na tu krásnou a tu chytrou, ale v naší rodině je to ona, kdo má obě tyhle vlastnosti. A já, já jsem jenom stín, poznámka pod čarou, slábnoucí ozvěna. Kdybych Sylvii tolik nezbožňovala, nenáviděla bych ji.

Jak vůbec mohla taková okouzlující bytost, jako je Sylvie, vzejít z tak obyčejné rodiny, jako je ta naše? Kdykoli jsem na základní nebo střední škole dostala učitele, kteří předtím učili Sylvii, pokaždé mi nadšeně říkali: „Ty jsi mladší sestra Sylvie Lee!“ A pokaždé jsem pak sledovala, jak se jejich velké naděje postupně proměňovaly v údiv nad mým koktáním a pomalostí. Potom obvykle následovalo zklamání a nakonec lhostejnost. Sylvie vystudovala bakaláře na Princetonu, na MIT získala magisterský titul z chemického inženýrství, pár let pracovala a pak se vrátila do školy, aby si udělala MBA — magisterský titul z managementu — na Harvardu. Teď je z ní obchodní konzultantka, což je profese, které asi nikdy neporozumím, i když se mi to mockrát snažila vysvětlit. Sylvie, stejně jako já, zbožňuje sladké, ale na rozdíl ode mě nikdy nepřibere ani gram. Vídám ji, jak se cpe jedním košíčkem se žloutkovým krémem za druhým, a na jejích elegantních bocích se to ani trochu neprojeví, jako by spalovala kalorie čistě silou svojí vůle, jako by strávila všechno, čeho se dotkne. Sylvie jako dítě šilhala a hodně let nosila pásku přes oko. Teď už je v jejím půvabném obličeji jedinou nedokonalostí to, že se jí, když je unavená, pravé oko pořád posouvá trochu doprava. Většina lidí si toho ani nevšimne, ale já se touhle malinkatou Sylviinou chybkou občas utěšuju — vidíš, přece jenom není úplně dokonalá.

Přejdu k poškrábané skříňce, kam jsem schovala opatrně zabalený trs malých oranžových lokvátů. Kdybych je nechala na vinylovém kuchyňském stole a táta si všiml bezbranného šnečka, schovaného mezi ovocem hruškovitého tvaru, zabil by ho. Táta pracuje na rybím trhu v čínské čtvrti. Musel kvůli tomu úplně otupět vůči smrti — vůči všem těm rybám na dřevěném prkénku, které lapají po vzduchu, než je dorazí svým sekáčkem.

Šneček s průsvitnou ulitou je pořád usazený na jednom lokvátu a vypadá, že je v pořádku. Všechno, co je dostatečně silné, aby přežilo namáhavou cestu z Číny, si zaslouží šanci na nový život. Vezmu použitý plastový pytlík, opatrně do něj přendám lokvát se šnekem a vydám se ke dveřím. Hodím na sebe tenkou bundu a popadnu peněženku a mobil. Než vyjdu ven, sundám si silné fialové brýle a strčím je do kapsy. S nasazováním kontaktních čoček se neobtěžuju. Moje marnivost v kombinaci s leností znamená, že většinu času žiju v rozmazaném světě.

Plahočím se k malému parku pár bloků od našeho domu. Je pořád dost brzo, takže některé obchody jsou ještě zavřené. Když se po betonovém chodníku prožene ledový poryv větru, otřesu se chladem. Z neosobní široké asfaltové silnice stoupá trpký zápach a kolem ní se tyčí bezvýrazné budovy, které mi vždycky naháněly strach. Kolemjdoucí matka za sebou vleče malé ušmudlané dítě, a když mě míjí, vyhne se mi pohledem. Nikdo na tomhle hustě obydleném, osamělém a skličujícím místě nenavazuje oční kontakt — nikdo kromě chlapů, co se vás snaží sbalit. Jedna taková skupinka zrovna postává před rozbitou okenní výlohou s obrovským nápisem, který hlásá cosi o padesátiprocentní slevě. Periferním viděním z nich zachytím jenom stíny, když na mě zakřičí: „Ni chao! Co kdybych ti do toho tvýho rýžovýho koláčku strčil svůj závitek?“ Pak se bouřlivě rozchechtají. Opravdu musí každý den opakovat tu stejnou blbost? Dokud si zachovávají odstup, halím se do svého rozostřeného vidění jako do bezpečného kokonu. Když jsem prakticky slepá, můžu předstírat, že jsem i hluchá.

Jednoho dne se vrátím na studijní program na City University of New York a dokončím si učitelský titul, abych odsud mohla vypadnout. Vezmu s sebou i mámu a tátu. Nezáleží na tom, že jsem loni ze školy odešla. Zvládnu to. Mám už magisterský titul z angličtiny, takže cílová páska je skoro na dohled. Dovedu si představit, jak stojím před třídou plnou nadšených dětí, které se smějí mým vtipům a žasnou nad nádherou knih, které čtou, a já přitom ani jednou nezadrhnu.

Vzpamatuj se, Amy. Teď je z tebe tak maximálně zachránkyně šneků, což teda nutně není špatnej vývoj.

Sylvii i mě vychovali jako buddhistky a některé myšlenky s námi zůstaly — třeba to, že veškerý život je posvátný. Když jsme byly malé, běhaly jsme po bytě se síťkami na motýly, chytaly jsme do nich mouchy a vypouštěly je ven. Jenže, jak dokazuje táta svojí prací, kde denně zabíjí ryby a spousty dalších mořských tvorů, náboženství končí tam, kde začíná drsná každodenní realita.

Park se pořád ještě vzpamatovává po krušné zimě, takže mi chvíli trvá, než najdu nějaké pěkné zelené místečko. Zrovna když se nad ním skláním a šnečka opatrně držím mezi palcem a ukazováčkem, zazvoní mi telefon. Vyskočím a málem šnečka upustím. Položím ho na zem a pak vytáhnu mobil z bundy a mžourám na neznámé číslo. Už už chci hovor přijmout, jenže volající to položí. Je to dlouhé číslo s předvolbou +31. Na Sylviině telefonu už jsem ho viděla. Patří někomu z Nizozemska — pravděpodobně mému vzdálenému bratranci Lukasovi, jenomže ten mi nikdy předtím nevolal. Mluví jenom se Sylvií.

Zvažuju, kolik by mě stálo zavolat Lukasovi do Amsterodamu, a při té myšlence se zašklebím. Snad se mi brzo zkusí ozvat znovu. Místo toho zamířím do místního obchodu s hudbou. Ráda tam poslouchám nahrávky, ale skoro nikdy si nic nekoupím. Při pomyšlení na horu studentských dluhů, která se zvyšovala s každým mým titulem, se mi svírá žaludek. Byly to roky poflakování, kdy jsem se snažila zjistit, co vlastně chci dělat se svým životem, než jsem se rozhodla, že budu učit — a pak, když jsem před skupinou spolužáků trénovala jeden z našich úkolů, se mi vrátilo koktání. Podařilo se mi to překonat, aspoň ve většině případů, ale ukázalo se, že stejně intenzivní vliv na mě má už samotný strach z koktání — vidím před sebou všechny ty bezvýrazné obličeje a panika mě začne dusit jako těžká deka. Občas si říkám, jestli jsem neměla raději zůstat nevzdělanou přistěhovalkyní jako máma a táta. Některá ptáčata vyletí z hnízda a vznesou se do oblak, jako třeba Sylvie; jiná jen zatřepotají křídly a pak spadnou na zem. Nakonec už jsem svým spolužákům a učitelům nedokázala čelit. A byla to samozřejmě Sylvie, kdo mě vytáhl z bryndy, když vypršela splatnost mých studentských půjček. Vzala je na sebe bez jediného slova.

Sylvie je bohatá, aspoň v porovnání se mnou, ale není tak bohatá, aby takovou zátěž nepocítila. Ona i její manžel Jim jsou studentskými dluhy zatíženi ještě víc než já a Jim pracuje jako studentský poradce na státní škole v Brooklynu, kde si moc nevydělá. I když pochází z bohaté rodiny, jeho rodiče věří, že děti by si měly poradit samy, takže Jim od nich neuvidí ani cent, dokud nezemřou. Jedinou výjimkou je ten absurdní dar, který od nich dostal, když si vzal Sylvii. No a já, místo abych pomáhala rodičům, kteří už tak strávili roky a roky tím, že se dřeli až do úmoru, jenom bydlím v jejich bytě a jím jejich jídlo. Tu a tam pracuju jako výpomoc v kancelářích, ale i když umím psát opravdu rychle, což je moje jediná dovednost, práce zatím moc nebylo. Je to ekonomikou, říkám každému, ale jasně že vím, že tím to není. Je to mnou. Sylvie mi říká, že nenaplňuju svůj potenciál, na což vždycky opáčím, ať zmlkne a nechá mě na pokoji.

V obchodu zamířím do sekce s klasickou hudbou, a jakmile uslyším, jak se z reproduktorů line proslulý sametový hlas Anny Netrebko, začnu se uvolňovat. Zpívá Verdiho. Regály s precizně vyrovnanými cédéčky stojí vedle řad notových zápisů a hromad beden s vinylovými gramodeskami. Na zdech visí staré kytary a housle. Líbí se mi, jak je to tu cítit po papíru, laku a čisticím prostředku s vůní citronu. Dneska tady zase pracuje Zach, ten sympaťák. Aspoň si teda myslím, že vypadá dobře. Bez brýlí si nemůžu být jistá a v nich se před ním za žádnou cenu nehodlám ukazovat. Líbí se mi jeho postava a tvar jeho obličeje a zbožňuju jeho hlas — je laskavý, sytý a jasný. Vždycky zní, jako by se na mě usmíval.

„Čau Amy. Co by sis dneska chtěla poslechnout?“

Snažím se zatvářit přátelsky, ale myslím, že se mi akorát podařilo zkroutit obličej do obzvlášť nemožného výrazu. „M-můžeš mi něco doporučit?“

Poslouchat ukázky hudby by měl dovolovat jenom platícím zákazníkům, ale nikdy se nezdálo, že by mu moje zdlouhavé návštěvy vadily. „Hm, co takhle Joseph Szigeti?“

Jakmile se pro něco nadchnu, zapomenu být nesmělá. „Zrovna jsem četla jeden článek o jeho interpretaci Prokofjevova koncertu č. 1 v D dur.“

„Je to fenomenální,“ přikyvuje a vytahuje přitom cédéčko. „On je živoucí důkaz, že technická dokonalost ještě neznamená všecko.“

Ale když se společně vydáme k přehrávači, zazvoní mi telefon.

„Promiň,“ zamumlám. „Tohle musím vzít.“ Skloním hlavu a vyjdu z obchodu. Podaří se mi zvednout telefon včas, a hned jak uslyším Lukase, vím, že je něco špatně.

V telefonu chrčí, asi proto, že jde o zaoceánský hovor. Přikryju si rukou druhé ucho, abych ho slyšela jasněji.

„Amy, musím okamžitě mluvit se Sylvií,“ prohlásí Lukas. Mluví naléhavě a jeho nizozemský přízvuk je silnější, než bych čekala.

Svraštím čelo. „Ale vždyť je teďka s tebou v Nizozemsku.“

Nadechne se tak prudce, že to uslyším i v telefonu. „Cože? Ne, tady není. V sobotu letěla zpátky. Teď už by měla bejt doma. Neozvala se ti?“

„N-nevěděli jsme, že se vrací domů. Naposledy jsem s ní mluvila po babiččině pohřbu. Kdy to bylo? Ve čtvrtek, že? Myslela jsem, že se ještě zdrží. Navíc mi říkala, že ještě nedodělala ten pracovní projekt.“

„Sylvie mi nezvedá telefon. Nutně s ní potřebuju mluvit.“

Puntičkářská a zodpovědná Sylvie by nám dala okamžitě vědět, kdyby se už vrátila. Zastavila by se za mámou a vyprávěla by jí o babičce. Srdce se mi pod kůží bolestivě rozbuší.

Musí existovat nějaké jednoduché vysvětlení. Snažím se, aby to znělo konejšivě. „Neboj se, zjistím, co se děje.“

„Jo, prosím, zkus něco zjistit. Až ji najdeš, řekni jí, ať mi zavolá, jo? Co nejdřív.“ Následuje nepříjemná odmlka. „Doufám, že je v pořádku.“

Rychle si nasadím brýle a spěchám do čistírny, kde pracuje máma. Jakmile otevřu dveře, pohltí mě mdlý oblak páry a chemikálií. Zahlédnu mámu, jak stojí za dlouhým pultem a lámanou angličtinou se baví s elegantně oblečenou ženou s lesklými medově blonďatými vlasy.

„Opravdu nás šokovalo, když jsme po vyzvednutí zjistili, že se jeden z knoflíčků uvolnil,“ prohlásí přezíravě zákaznice a postrčí pánskou proužkovanou košili směrem k mámě.

„Já omlouvám.“ Mámina drobná tvář vypadá v kontrastu s černým oblečením pobledle, oči má opuchlé od pláče. „Já spravím.“

Žena poklepe pěstěným nehtem na pult. Její hlas zní podrážděně a zároveň povýšeně, jako by mluvila s dítětem, které něco provedlo. „To opravdu není kvalita, jakou bychom očekávali, zvlášť když jste zdražili.“

„Já omlouvám,“ zopakuje máma.

Zlostně probodnu pohledem ženina kostnatá záda. Chci jí říct, že ceny zvedl majitel. Máma s tím nemá nic společného. Za ta léta, co tu pracuje — celý den stojí na nohou, zvedá těžké balíky, napařuje, žehlí a spravuje oblečení —, nikdy nedostala přidáno. Ale neřeknu nic. Čekám, až zákaznice skončí s hubováním mámy a odejde.

Když si mě máma všimne, na tváři se jí navzdory zármutku rozzáří úsměv. I když čínsky trochu rozumím, nikdy jsem se tím jazykem nenaučila pořádně mluvit, a tak se mnou máma vždycky mluví anglicky. „Amy, proč ty tady?“

Původně jsem se rozhodla, že jí nebudu přidělávat starosti, ale stejně se přistihnu, že ji chytám za zápěstí a mačkám její tenkou polyesterovou halenku. „Teď mi volal bratranec Lukas. Říkal, že Sylvie letěla domů už tenhle víkend, ale nezvedá telefon.“

„Ale ne.“ Máma si druhou rukou zakryje pusu. Ve velkých tmavých očích jí zasvítí bělmo. „Ona nám neříkat, že ona vrací domů. Určitě v pořádku. Jenom chyba. Volala ty jsi… hm, Jima?“

„Zkoušela jsem, ale nezvedá to. Neslyšelas o žádných leteckých katastrofách nebo tak, že ne?“

„Samozřejmě ne! Co ty to říct!“ Máma si drobnou levou rukou třikrát otře čelo, aby zahnala zlou sílu slov, která jsem právě pronesla. Upřeně se na mě dívá, dokud se k ní nenahnu, aby to mohla udělat i mně. Jsme skoro stejně vysoké a jediný pohled do zrcadla v obchodě mi připomene, jak moc jsme si podobné — až na to, že já nosím tlusté brýle a ani zdaleka se nevyrovnám mámě na fotkách z jejího mládí. Byla to ta nejkrásnější dívka v naší vesnici v provincii Kuang-tung. Dneska už jí je padesát, ale kůži má pořád jemnou, jenom pár drobných vrásek dává vyniknout jejím laskavým očím. V pohledu se jí přitom zrcadlí něco něžného a zároveň divokého, jako lani v lese. „Ty jdi k nim. Zjisti, co děje. Vezmi klíč, doma v dóze od sušeného zázvoru.“

„Mám vlastní klíč. Dala mi ho Sylvie, než odletěla. Ale seš si tím jistá, mami?“ Ošiju se při pomyšlení, že bych měla bez dovolení vstoupit do Sylviina domu. Hlavou mi běží jedna myšlenka za druhou: Co když je tam Jim? Co se nám to děje? Co se Sylvii mohlo stát?

„Jistě, jistě,“ popožene mě. „Běž teď. Rychle.“

Kapitola druhá

Máma

Pondělí 2. května

Když jsem Sylvii dovolila vrátit se do Holandska, byla jsem stejně omezená a hloupá jako ta žába na dně studny. Kolikrát ještě musím svoji dceru přenechat té zemi větru a mlhy a ztráty? Strávila tam prvních devět let svého života — a když pak před měsícem uslyšela, že se moje matka, její babička, dívá smrti do tváře, okamžitě si zarezervovala letenku do Amsterodamu. Sylvie byla jako list chřadnoucí steskem po domově, který se snáší ke kořenům vlastního stromu.

Byla jsem tak zaneprázdněná paní Hawkinsovou, jejíž světlá pleť skrývala ošklivé rysy, že jsem si ani nevšimla, když do čistírny vešla Amy. Moje nebohá mladší dcera měla obličej stažený strachem a nevědomky se kousala do rozpraskaných rtů. Nechtěla jsem jí odhalit břímě svojí duše, obzvlášť když měla pro jednou nasazené brýle. Její srdce toho už tak ví příliš.

Posadila jsem se, abych přišila knoflík, na který si paní Hawkinsová stěžovala. Ukazovala jsem to panu Hawkinsovi, když si košili vyzvedával, neviděl v tom problém. Jenže jemu je něco kolem šedesáti let a paní Hawkinsová má spíš okolo čtyřicítky. Pan Hawkins je jako stará kráva, co se pase na mladé trávě, a tak za svoje potěšení musí platit. Zatímco jsem pracovala, v duchu jsem se zatoulala do nejtemnějšího období svého života. Bylo to před více než třiceti lety, když jsem šestiměsíční Sylvii odevzdala babičce, aby ji vychovala v Nizozemsku. Nejhorší je, že jsem moc dobře věděla, co dělám. Nedá se to ničím omluvit.

S tátou jsme se právě odstěhovali do krásné země, jak se v čínštině říká Americe, a ze všech stran nás obklopovaly nepřátelské čchuské písně — byli jsme osamocení a bez pomoci. Už tehdy jsem měla velké břicho a v něm Sylvii. Je pozdě opravovat ohradu, když už všechny kozy utekly. Ani jeden z nás nemluvil hrdinským jazykem, angličtinou. Po večerech se táta hrbil nad miskou samotné rýže bez masa a zeleniny, jen se sójovou omáčkou, a při jídle si zakrýval oči drsnými dlaněmi. Pořád mě miloval s veškerou nevinností našich zelených let, a kdykoli na mě pohlédl, jeho vpadlé tváře svědčily spíš o pocitech viny než obviňování.

Zalykali jsme se hořkostí a zkoušeli jsme tisíce různých způsobů, stovky plánů, jenže když se tygr odváží sejít z hor do údolí, sužují ho psi. Nikdo nám nechtěl pomoct nebo dát práci, dokud táta konečně nenašel místo na rybí tržnici v čínské čtvrti. Byl to ale jenom jeden kravský chlup mezi devíti kravami. Jak by to mohlo stačit? A věci se ještě zhorší, až se nám narodí dítě. Spousta dalších párů ve stejné situaci jako my poslala svoje děti zpátky do Číny, aby je tam vychovala jejich rodina. Plánovali to ještě předtím, než vůbec přišli do krásné země. Ale já jsem přísahala, že se své nádherné vlaštovičky nikdy nevzdám.

Pak přišel dopis od mé matky. Přestěhovala se do Nizozemska k mojí bohaté sestřenici Heleně a jejímu manželovi Willemovi. Právě se jim narodil chlapeček jménem Lukas. Babička mluvila o čerstvém vzduchu, o velkorysých rozměrech jejich domu a o tom, jak Helenino srdce tíží vědomí, že Lukas vyroste jako jediné dítě říše středu v okolí. Jak Helena velmi dobře věděla, v Nizozemsku nežije mnoho Číňanů. Proto se vrátila do naší vesnice v říši středu, aby si tam pro sebe ulovila pohledného Willema.

Zběžně jsem si dopis pročetla a v duchu jsem žárlila, že mi Helena ukradla matku, aby se jí starala o syna. Dala bych cokoli za to, abych ji v téhle cizí a nepřátelské krásné zemi mohla mít u sebe. Ale když jsem se rozhlédla po stísněném prostoru, kde jsme se s tátou mačkali, přiměla jsem svoje srdce k souladu s pocity i rozumem. Helenina rodina měla peníze, a mohli se tím pádem postarat jak o babičku, tak o dítě. Přinutila jsem se spolknout svoji nespokojenost. Helenini rodiče byli až příliš zaměstnaní svými vlastními pestrými životy, než aby mohli Heleně a Willemovi pomoct s dítětem. Měla bych jim být vděčná za to, že babičce nabídli zdravější prostředí, než v jakém žila v Číně.

Četla jsem dál a uvědomila si, že mi Helena v dopise předkládá ještě něco víc. Srdce moje, psala babička, pokud bys mi svěřila své nejdrahocennější ovoce, možná by to dokázalo zmírnit tvoje břímě. Píšu to na žádost tvé sestřenice Heleny. Ona a Willem by se postarali o tvoje dítě jako o vlastní, dokud by ses o ně nemohla postarat ty sama. Nebo se přijeď podívat do Holandska, abys mě navštívila a přijala dary, které dítěti může předat jen jeho matka.

Odfrkla jsem si. Helenin květnatý jazyk ani její lstivá slova mě neošálily. Neměla mě moc ráda. Z jedné skutečnosti jsem dokázala vyvodit další tři. Její nabídka byla samozřejmě výhodná hlavně pro ni. Nemusela se bát, že bych jí sebrala babičku, chůvu a služku v jednom, navíc by získala společnici na hraní pro svého syna. Abych jí jen nekřivdila, Helena si tím zároveň říkala o další žaludek, který bude muset nasytit, další tělo, které bude muset obléct, a za to jsem jí byla vděčná. Dokonce by mi zaplatila lístek do létajícího stroje. Ale svoje dítě jí přivedu jen ve chvíli, až nebude zbytí.

A pak se narodila Sylvie. Dala jsem jí anglické jméno Sally. Tohle jméno má pořád zapsané v rodném listu. Ale v jazyce říše středu pro mě vždycky bude mým Sněžným jasmínkem, mou Sul-li. To až lidé v Holandsku jméno Sally neznali, to Holanďané ji přejmenovali. Opustila mě jako Sally a vrátila se jako Sylvie.

Byla tak hezoučká, malý miloučký ptáček, pevně svírala můj prst jako větévku. Tátovy velké ruce ji hladily po tvářích, které byly jako broskvičky, jemné a zarůžovělé. Tou dobou už jsme vyčerpali naše skrovné úspory. Předtím nikdo nechtěl zaměstnat ženu s velkým břichem, která nemluví hrdinským jazykem, a teď mi zase nikdo nechtěl dovolit přijít do práce s dítětem. Jaký osud by tě čekal, můj Sněžný jasmínku, kdybych si tě nechala u sebe?

Bylo žhavé newyorské léto a Sylvie plakala a plakala a ani slabý vánek v tom těsném pokoji, kde jsme se my tři mačkali, nepřinášel žádnou úlevu. Pracovala jsem příležitostně — sem tam nějaké šití, navlékání náramků z falešných perel —, abych pro nás vydělala víc peněz. Prala jsem plenky v kádi na koupání. Táta si našel druhou práci, dlouho do noci poklízel stoly v restauracích. Ubíjelo nás to, dokud mi osmého měsíce bílý démon nesebral tašku.

Zajela jsem do čínské čtvrti v naději, že tam najdu práci v pekárně. Stačil jim jediný pohled na Sylvii, kterou jsem měla pruhem látky přivázanou na zádech, a zase mě vyprovodili ze dveří. Téměř bez dechu a na pokraji sil jsem jako poslední vystupovala z metra na naší zastávce v Queensu. Napůl jsem běžela a snažila se dohnat ostatní cestující, když mi bílý démon odřízl výhled na ně. Měl stejně modré a nelítostné oči jako slepý a starý žebrák z naší vesnice v říši středu. Jednou rukou popadl řemen mojí tašky a druhou mi strčil do ramene tak silně, že jsem klopýtla a upadla.

Zoufale jsem se stočila, abych nepřistála na Sylvii. Paží mi proběhla mučivá bolest, kroky se vzdalovaly pryč. Bílý démon přes rameno zakřičel: „Zasranej žluťák!“ Aspoň tolik už jsem z hrdinského jazyka rozuměla. Ohromeně jsem tam ležela, tvář mi krvácela na chodník, a byla jsem ráda, že slyším Sylviin pláč, byla jsem ráda, že přežila a pláče. Co kdyby spolu s řemenem tašky popadl pásek látky, kterou jsem k sobě měla Sylvii přivázanou? Co kdybych na ni spadla? Co kdybychom spadly na koleje?

Napsala jsem Heleně, že jí v desátém měsíci dovezu svoji holčičku. Ani tak jsem to neměla dělat. Ale bylo mi třiadvacet let, byla jsem čerstvě vdaná a čerstvě imigrovaná a obtížně jsem se snažila neutopit v tom nekonečně rozlehlém oceánu jménem krásná země. Namlouvala jsem si, že to bude jenom na rok, a pak si ji přivezu zpátky. Netušila jsem, že uběhne ještě dalších devět let, než ji znovu uvidím.

Tiskla jsem k sobě svoji holčičku celou tu nekonečnou dobu letu, dokud jsme nepřistály v Holandsku do šedého deštivého dne. Tehdy mi to došlo: přivedla jsem svoji dceru do země slz.

Kapitola třetí

Amy

Pondělí 2. května

Jasně že je Sylvie v pořádku. Pevně se držím sedadla a snažím se přemýšlet, zatímco metro uhání do Brooklyn Heights. Když pominu její ostatní přednosti, Sylvie je jako James Bond v sukních. Slovo „cílevědomá“ ji ani zdaleka nevystihuje. Když nám kape kohoutek, Sylvie to spraví. Vylepšila můj notebook větším diskem a mnohem větší pamětí, takže jsem mu dala přezdívku Frankenstein. I kdyby s ní havarovalo letadlo, Sylvie by byla jednou z těch cestujících, kteří bezpečně vyskočí s padákem, teda až potom, co by zachránila všechny ostatní. Nikdy jsem letadlem neletěla, ale Sylvie mi opakovala snad milionkrát, že si mám spočítat řady k nejbližšímu únikovému východu, abych se tam v případě stavu ohrožení mohla doplazit potmě. Dokonce se na střelnici naučila střílet ze zbraně. Říkala, že člověk nikdy neví.

Jedna z mála věcí, které Sylvie nedokáže, je plavat. Jakmile jsme se narodily, požádali máma s tátou mnichy v chrámu, aby nám dvěma napsali proroctví, a to Sylviino jí zakazovalo přibližovat se k vodě. „Nenaplní se to proroctví tak trochu samo?“ zeptala jsem se udiveně, když jsem to uslyšela. „Když se nenaučí plavat, tak se pak rozhodně utopí, kdyby spadla do vody, ne?“ Ale Sylvie se hodinám plavání tak či tak vyhýbala a mě jako obvykle všichni ignorovali. Nic dalšího nám o našich proroctvích rodiče neřekli. Když jsem na mámu před lety naléhala, řekla mi jen tohle: „Ty nesmíš knihu otevřít moc daleko. Ale máš těžké kosti, čeká tě dobrý osud.“

„A co Sylvie?“ naléhala jsem, pyšná na to, že mám těžké kosti, ať už to znamená cokoli.

Máma přivřela víčka, čímž skryla svoje myšlenky. „Všude hory zlata, ale taky žízeň.“

Vystoupím z metra v Brooklyn Heights a znovu zkusím zavolat Jimovi. Spadne to rovnou do hlasové schránky. Copak je vážně tak těžké se dovolat výchovnému poradci? Co kdybych byla student se sklony k sebevraždě, nebyla bych teď už mrtvá? Nechám mu další zprávu a zkusím zavolat i Sylvii. Taky to spadne přímo do schránky.

„Ahoj, to jsem já,“ ohlásím se. „Všichni si o tebe začínají dělat starosti, tak mi prosím zavolej, jo? Použiju ten klíč, cos nám dala pro stavy nouze, a vloupám se ti do bytu. Snad ti to nevadí a snad tam nebude Jim ve sprše nebo tak. No nic, měj se!“

Ne že by mi vadilo vidět Jima nahého. Je docela sexy, pokud jste na nedbale elegantní blonďáky. Ale od okamžiku, co si ho Sylvie přivedla s sebou domů z Princetonu, mě vždycky trochu rozčilovalo, jak se ke každému nakloní až moc blízko, a ještě mu přitom nonšalantně položí ruku na paži nebo na rameno. My Číňani si na doteky moc nepotrpíme, vlastně spíš naopak, i když Sylvie tu jeho srdečnost nasává jako žíznivá kytka — a já jí to přeju. Sylvie má potřebu mít všechno pod kontrolou a většinu času svoje city schovává, ale už jsem ji párkrát přistihla, jak se na něj dívá očima plnýma neskrývané něhy. Dala bych cokoli, kdybych i já mohla zažít takovou lásku. Máma s tátou nejdřív nebyli nadšení, že Jim není Číňan, ale nakonec ho přijali, protože to je Sylviin přítel. Sylvii vždycky všechno prošlo.

Vyjdu ze stanice metra a vstoupím do milejšího, laskavějšího světa, jaký jen lze koupit za peníze. Protáhnu se kolem chůvy s kočárkem, která prochází po stinném dlážděném chodníku lemovaném stromy, a pospíším si k nábřeží, kde bydlí Jim a Sylvie. Jednu stranu jejich ulice lemuje svah s pěšinami vedoucími na promenádu. Když pospíchám kolem, letmo na ni mrknu a uvidím tam modelku, jak pózuje na pozadí dechberoucího panoramatu Manhattanu. Zdálky slyším veselé halekání dětí, jak se honí po velkém hřišti na konci ulice. Co bychom se Sylvií za takovéhle místo daly, když jsme byly malé, za místo s houpačkami z pneumatik a obrovskou prolézačkou.

„Budeme se s Jimem znovu stěhovat,“ oznámila mi Sylvie před pár lety, chvilku předtím, než se vdala. Sešla jsem se s ní na obědě v Rockefeller Center, kde zrovna nastoupila jako obchodní konzultantka. Přejížděla po lesklém stole krátkými, hrubě okousanými nehty. Před pár měsíci, když Sylvie dokončila magistra na Harvardu, se přestěhovali zpátky do New Yorku. Pronajali si garsonku v East Village.

Nebudou New York opouštět tak brzo, že ne? Vždyť se mi sotva vrátila. „A kam?“ zeptala jsem se a ukousla si velké sousto burgeru, abych před ní schovala svoje obavy.

„Jeho rodiče nám darovali byt v Brooklyn Heights, jako svatební dar.“ Řekla to odhodlaně nenuceným tónem, jako by lidé dostávali darem byt za víc než milion dolarů každý den. Vyhýbala se mi pohledem a vidličkou si hrála se salátem.

Přestala jsem žvýkat. Slyšela jsem, že je Jimova rodina bohatá, ale vždycky mi to vedle jeho otlučeného auta a zmačkaných triček přišlo spíš jako hypotéza, dokonce jsem přemýšlela, jestli si Sylvie jeho původ jenom nevymyslela, aby si usmířila mámu s tátou za to, že si bere bílého kluka.

Sylvie vzhlédla, oči jí zářily, a všimla si mého výrazu. V levé tváři se jí objevil dolíček. „Zavři pusu, Amy, nebo se udusíš.“

Konečně se mi podařilo polknout. „Teď se cítím blbě. Já vám kupuju mixér.“

Obě jsme se zahihňaly.

Úlevně jsem vydechla. Sylvie tu zůstává. To bylo nejdůležitější. „Co si o tom myslíš ty?“ zeptala jsem se zvědavě.

„Samozřejmě mi to nevadí. Je to úžasný dárek,“ odpoví, ale v jejím hlase slyším podtón studu. Sylvie zbožňuje, když může stavět na odiv hezké věci, ale má i svoji hrdost. Jednou na střední měla učitele matiky, který byl nechvalně známý tvrzením, že holky do jeho třídy nepatří. Ještě teď si vybavím její napjatá, ztuhlá záda, jak se noc co noc hrbila nad učebnicemi, dokud nebyla nejlepší ve třídě.

Dorazím k vysoké luxusní pískovcové budově, kde se nachází jejich přízemní byt s předzahrádkou, otevřu branku vedle venkovního schodiště a projdu kolem velkého glazurovaného květináče s drakem, který dali Sylvii máma s tátou. Zasadila do něj nějaký nezničitelný keř, který zapomíná zalívat. Sejdu dolů po třech schodech k jejich modrým vstupním dveřím.

Párkrát zazvoním na zvonek. No tak, Sylvi, otevři. Určitě jsi uvnitř a jenom dospáváš časovej posun. Akorát se ti rozbil mobil, nic víc. Čekám a zrychluje se mi dech. Nakonec z kapsy vytáhnu jejich klíč. Ale když odemknu těžké vchodové dveře a pokusím se je otevřít, zaseknou se.

Vchod blokuje obrovská hromada novin a dopisů. Co to má sakra být? Sylvie byla pryč celý měsíc, ale kde je Jim? Vzduch na chodbě je nehybný a zatuchlý. Vejdu dovnitř a rozhlédnu se kolem.

Jejich byt je nádherně zrenovovaný, s vkusnými zapuštěnými světly, velkými arkýřovými okny a luxusní moderní kuchyní, až na to, že Sylvie s Jimem pořád žijí jako dva vysokoškoláci. Všude se válí hromady knížek a na klavíru leží štosy časopisů. Sylvie se nikdy ani vzdáleně nezajímala o péči o domácnost. Je příšerná kuchařka, zpravidla spálí každou topinku a každé dušené maso dočerna. Když její firma dostala před pár měsíci volné lístky na představení na Broadwayi, šla jsem s ní a s jejími kolegy. Konverzace byla dost odměřená a nikdo z jejích kolegů se mě nezeptal na nic, co by se mě osobně týkalo. Po chvíli jsem se cítila, jako bych je vyslýchala. Jak to Sylvie mezi takhle upjatými lidmi vůbec mohla vydržet? V jeden moment jsem se pokusila uvolnit atmosféru a zmínila jsem, jaká je Sylvie hrozná kuchařka, a ona se na mě zlostně podívala. Později mě zdrbala za to, že se chovám neprofesionálně. Chtěla jsem jí říct: Sylvie, lidi by tě měli radši, kdyby věděli, že jsi taky člověk, ale zůstala jsem zticha, jako vždycky.

Nakouknu do několika kuchyňských skříněk a všimnu si, že všechny hrnce a pánvičky jsou kompletně bez poskvrnky, jak jinak. Ani jeden z nich nevaří. Žijí na donáškách vepřového ve sladkokyselé omáčce a kuřecího tikka masala. I když znám Sylviin sklon k bordelářství, stejně nejsem připravená na chaos, který mě čeká za dveřmi jejich ložnice.

Přes tyrkysovou pelest jejich velké postele jsou pohozené kalhoty. Na podlaze se válí pomačkané košile a na matraci jsou rozeseté hromádky šál a náušnic, jako by se Sylvie balila ve spěchu. Pak si uvědomím, že všechny tyhle věci patří Sylvii. Kde jsou Jimovy věci? Otevřu dveře vestavěné skříně. Narušuju tím jejich soukromí, ale potřebuju to vědět… a vážně — visí tam jenom Sylviiny vyžehlené kostýmky. Druhá půlka skříně je prázdná.

Stáhne se mi hrdlo. Je mi jasné, že tady už hodně dlouho nikdo nebyl.

Kapitola čtvrtá

Sylvie

Sobota 5. března — Před dvěma měsíci

Říká se, že francouzština je jazyk lásky. Jediný jazyk vepsaný v mém srdci je ten z mého dětství, nizozemština.

Řekl mi, že se jmenuje Jim. Jeho opravdové jméno jsem se dozvěděla teprve později. První semestr na Princetonu se veškerá moje pozornost soustředila výhradně na známky a moji budoucnost. Koneckonců když žijete z ruky do úst, na lásku vám moc prostoru nezbývá. Věděla jsem lépe než kdokoli jiný, že samotná láska člověka nezasytí — a nikdy jsem nezapomínala, že Amy, máma a táta na mě doma spoléhají.

Během druhého semestru na Princetonu jsem si na semináři akademického psaní všimla Jima. Zrovna jsme psali zkušební test v přednáškovém sále s vysokými okny s lomenými oblouky a štíhlými sloupy, díky kterým místnost působila jako gotická katedrála. Skončila jsem dávno před ostatními, ještě jsem si zkontrolovala styl, pravopis a gramatiku, ale pořád jsem kolem sebe viděla samé skloněné hlavy a slyšela tužky škrábající po linkovaných blocích. Vyhlédla jsem z okna a pozorovala, jak andělé tam vysoko nahoře nad stromy vyklepávají svoje polštáře. Padající sníh mě tak hypnotizoval, že jsem si nejdřív ani nevšimla, jak chladné sluneční světlo vytváří zlatou svatozář kolem hlavy kluka sedícího před oknem. Vlasy se mu kroutily ve volných lesklých vlnách, neukázněně a nespoutaně. Seděl rozvalený na židli — s roztaženýma nohama v tak potrhaných džínách, že jsem skrz díry viděla jeho chlupatou nohu. Nikdy bych takovým způsobem nedokázala zabrat prostor, jako bych se narodila nespoutaná, jako by mi tenhle svět patřil. A pak se naše pohledy setkaly. Jeho oči byly tak vřelé a rošťácké, že bych se v nich dokázala utopit. Celou tu dobu si mě prohlížel. Rychle jsem se podívala jinam, ale když jsme vycházeli ze třídy, čekal na mě u dveří.

„Docela s tímhle předmětem zápasím,“ prohlásil a jeho uličnické oči teď ke mně vysílaly prosbu. Dokonce i jeho lehoučké řasy byly zlaté. Naklonil se ke mně a skoro mi vydechl do ucha: „Pomoz mi, prosím.“

Byla to lež a taky to byl náš začátek. Po mnoho let jsem tu výmluvu, kterou použil, aby se se mnou setkal, považovala za okouzlující.

Jim představoval dokonalou kombinaci intelektuálského a přízemního života. Za šest set dolarů si koupil starý vrak auta a pojmenoval ho Grendel podle Beowulfa. Byla jsem nadšená, že mám přítele s vědomostmi, o jakých se mámě a tátovi ani nesnilo. Projížděli jsme se v jeho autě a připadali jsme si mladí a bezstarostní. Jim chtěl dělat věci, jaké by mě nikdy nenapadly, třeba sehnal pivo, i když jsme byli oba ještě nezletilí. Ani jednomu z nás to nechutnalo, ale vypili jsme ho, protože tohle přece dělají ve filmech normální vysokoškoláci — a přesně takovými jsme chtěli být. Nebyla jsem zvyklá na alkohol, a tak jsem u toho kašlala a prskala, ale Jim, který chtěl působit zkušeně a mužně, svoji nechuť skrýval. Byl víc zvyklý na ušlechtilá vína z archivu rodičů.

Chtěla jsem uniknout svému chudému původu a zapomenout na škaredou Sylvii s křivým zubem a klapkou přes oko a on předstíral, že je někdo jiný než James Quaker Bates II.; to jméno jsem nikdy neslyšela, dokud mě ve druháku nevzal na Vánoce domů. Mělo mě napadnout, že proto se za ním vždycky táhla ta děcka z elitní soukromé školy a přehnaně nahlas se smála jeho vtipům. Naivně jsem si myslela, že to bylo jeho charisma, které mu pomáhalo bořit hranice. Teprve ve chvíli, kdy náš Grendel projížděl bránou na pobřežním pozemku jeho rodiny u Michiganského jezera a pak jsme dalšího půl kilometru pokračovali kolem krajinářské zahrady, než jsme konečně dorazili k jejich georgiánskému sídlu, jsem začínala chápat, že si žije opravdu královsky.

Teď, o mnoho let později, si nejsem jistá, jestli jsme se milovali doopravdy, nebo jestli jsme milovali jenom ty verze nás samých, které jsme viděli v odrazu očí toho druhého — jako bychom společně hráli představení a oba byli zároveň herci i publikem. I já jsem představovala něco, o čem snil: někoho, kdo se na Princeton dostal čistě zásluhou svého úsilí a inteligence. Jako by ho můj nedostatek protekce ujišťoval, že se sem taky dostal jen vlastní zásluhou.

Při tomhle uvědomění mě zabolelo u srdce. Celé to odhalení a drama z minulého týdne mě zasáhly až do morku kostí. Kdo byl vlastně ten muž, kterého jsem si vzala: Jim, James, anebo někdo, koho vůbec neznám?

Kapitola pátá

Amy

Pondělí 2. května

Dlaně mám vlhké potem a srdce mi v hrudi běží maraton. Statná sekuriťačka za stolem na mě zírá, jako by zvažovala, jestli bych neměla být spíš v blázinci než na střední škole, kde pracuje Jim. Sdělím jí svoje jméno. Zavolá mu, chvíli něco poslouchá na druhém konci linky a pak mi řekne, že není k zastižení.

„Prosím,“ žadoním, „j-jeho sestra, chci říct, moje sestra…“

„Nemůžu vám pomoct, paní Lee,“ utne mě. Mluví zdvořilým, ale pevným hlasem. „Opusťte prosím prostory školy.“

Stojím venku a mám pocit, že čekám hodiny v tom tlačícím se a zmítajícím se davu rozdivočelých puberťáků. Jedna skupinka se opírá o bránu a hulí trávu; její těžká vůně se mi vsakuje do vlasů. Jim půjde o polední pauze ven. Patří mezi ty přespříliš energické lidi, co vždycky chodí na dlouhé procházky nebo někam běhají, když by měli odpočívat, jako to dělají normální lidé. Nenávidím se za to čekání. Proč jsem neměla ostřejší lokty, abych se protlačila do školy? Tolik se bojím o Sylvii, že se mi chce zvracet, ale i tak jsem pořád zbabělec. Jak je vůbec možné, že Jim není k zastižení? Patří do rodiny a Sylvie je nezvěstná.

Konečně se mi podaří zahlédnout jeho světlé vlasy. Jsou nepřehlédnutelné jako albínský králík. Obklopuje ho skupinka zamilovaných puberťaček, převážně latinsko- a afroamerického původu, a všechny se na svého mladého neodolatelného studentského poradce culí.

„Jime!“ zavolám. Když si mě konečně všimne, okamžitě odvrátí pohled a začne se prodírat opačným směrem.

To mě tak ohromí, že mi chvíli trvá, než se dám do pohybu. Jim je docela rozložitý, a navíc se na něj lepí ty holky, které si s ním pořád povídají, takže se proplétá davem obtížněji než já.

Vmanévruju se před něj, aby se mi nemohl vyhnout. „Ahoj Jime!“ Puberťačky věnují jeden pohled mému napjatému výrazu a zmizí.

„Ahoj Amy,“ odpoví s chabým úsměvem. Nikdy jsem ho neviděla vypadat takhle hrozně, dokonce ani během magisterského studia, když se celé noci učil. Má oči podlité krví, mastné vlasy a několikadenní strniště.

„Z-zkoušela jsem tě najít ve škole, ale nebyls k zastižení.“

Rukou si promne čelo, jako by byl unavený. „Cože? Celý ráno jsem byl na poradě. Ani mi neřekli, že jsi tady.“

Stisknu rty, ale rozhodnu se to neřešit. K čemu by to stejně bylo? „Kde je Sylvie? Viděls ji?“

Vyruší mě sirény hasičského vozu, který se kolem nás prožene. Když se otočím zpátky na Jima, tváří se klidně. Překvapila ho moje otázka? „Je pořád v zahraničí, nebo snad ne?“

„Bratranec Lukas tvrdí, že o víkendu odletěla zpátky, ale nikdo se jí nemůže dovolat. Akorát jsem byla u vás v bytě a vypadá to tam, jako by tam nikdo nebyl celou věčnost. Co se děje?“

Stiskne si kořen nosu, jako by ho něco bolelo. „Ona ti nic neřekla? Jasně že ne.“

„Co mi neřekla?“

„Že žijeme odděleně.“

„Cože?!“ To bylo moc nahlas. Děcka stojící kolem se po nás teď koukají. Myslí mi proběhnou obrázky šťastné Sylvie a Jima. Poslední Vánoce jsme strávili u nich doma.

Jim se ke mně nakloní a promluví tišším hlasem. „Od března. Vykopla mě, Amy.“

„Proč?“ Přimhouřím oči. „Cos provedl?“

Odmítavě zvedne ruce. „Podívej, sama víš, že to se Sylvií není nejjednodušší.“

Do hlavy se mi nahrne krev. „N-neurážej moji sestru. Jestli tě vyhodila, musela pro to mít sakra dobrej důvod.“

Zatne hranatou čelist. „No jasně, nic nesmí pošpinit oltář svaté Sylvie. Tak abys věděla, malá sestřičko obdivovatelko, neměla by ses nechat těmi svými iluzemi oklamat. Sylvie není ta hrdinka, za kterou ji máš.“

„Co tím chceš říct?“

Hlasitě zhluboka vydechne a pak se vrátí ten pohodový, okouzlující Jim. „Zapomeň, že jsem něco řekl. Celá ta věc mě prostě rozčiluje a ona se odmítá chovat rozumně. Je v pořádku? Doufám, že se jí nic nestalo.“

„Nemám ponětí. Nikomu se neozvala.“ Navzdory frustraci jsem dost zoufalá na to, abych se ho zeptala: „Nenapadá tě, kde by mohla být?“

Tvář má nehybnou. V jeho očích zahlédnu záblesk opravdového strachu. „Jsem ten poslední člověk, koho by Sylvie chtěla vidět nebo kontaktovat. Věř mi, zkoušel jsem to. Ale no tak, Amy, přece tady mluvíme o Sylvii. Určitě je v pořádku. Nejspíš potřebuje jenom nějaký čas pro sebe.“

Sylvie je ten nejsvědomitější člověk, jakého znám. Nikdy by nás nenechala se takhle strachovat. Otočím se na patě a vydám se pryč. Jim za mnou zavolá: „Je mi to líto, Amy. Jestli můžu nějak pomoct…“

Nejradši bych se vrátila a dala mu facku. Sylviino manželství bylo několik posledních měsíců v troskách, a ona o tom nikomu neřekla. Neřekla to ani mně. Když jsme byly malé, lehávala jsem jí hlavou na klíně a ona mě hladila po vlasech a já jsem jí vyprávěla každičkou věc, která se stala ve škole: o holkách, které se pochichtávaly mým levným kalhotám, o tom neuvěřitelně pihovatém klukovi, který se mi líbil, o nepříjemné učitelce s obličejem jako sušená švestka. Smála se nebo mě litovala a já jsem se pokaždé ujišťovala: „Sylvie, my dvě si vždycky říkáme všecko, že jo? Že jo?“ A ona odpovídala: „Jo.“ Ale teď mi dochází, že to mluvení jsem možná obstarávala jenom já.

Zatímco s mámou čekáme, až se táta vrátí domů, stíny se postupně prodlužují. Připadá mi, jako by se máma za posledních pár hodin zhroutila do sebe a scvrkla, k bolesti ze smrti její matky se přidala ještě tahle nová rána. Když chystá večeři, ruce se jí třesou tak moc, až se bojím, že se pořeže. Několikrát se zastaví a pomodlí se k našim bohům, rty se jí přitom neslyšně pohybují. Opatrně se zatím vyhýbáme jakékoli další debatě nebo rozhodování. Sylvie se nám pořád neozvala. Z informace, že s Jimem žijí odděleně, se mi točí hlava. Snažím se zjistit, jestli Sylvie nenastoupila do nějakého letadla, ale letecké společnosti mi tyhle informace odmítnou prozradit a k jejím kreditním kartám nemáme přístup.

Vzpomínám na Vánoce v Sylviině bytě. Bylo to trochu stresující, ale svátky jsou vždycky trochu napjaté. Mámina a tátova angličtina je hodně slabá a Jim neumí čínsky. Sylvie má navíc dojem, že právě tenhle jeden den v roce by se měla pustit do vaření — což je prostě obrovská chyba. Jim se jí snaží pomoct, jenže to je, jako když slepý vede slepého. Jako by se Sylvie snažila naplnit nějakou představu o pravých amerických Vánocích, když ani jeden z nás neví, co to znamená. Všichni jsme tu cizinci, nehledě na to, jak dlouho tu žijeme. Vyrostla jsem sice v Queensu, ale doma jsme celou dobu žili čínským způsobem — hůlky, hořká okurka s kaprem o nedělích, buddhistické svátky, úcta ke starším — a Jim má zase na poměry téhle země blíž ke královské rodině než k obyčejným lidem. Takže vždycky sedíme za stolem, máma s tátou zápasí s příbory („ale ne — nože na stole,“ zašeptala mi máma čínsky při první návštěvě a probodávala je pohledem), pojídáme spálenou nádivku, brusinkovou omáčku a bojujeme s jazykovou bariérou.

Nevzpomínám si, že by se minulé Vánoce něčím lišily. To nejlepší přichází vždycky až po večeři, když Jim hraje na klavír a já se Sylvií společně při svíčkách zpíváme vánoční koledy a největší hity ze čtyřicátých let. Dokonce i táta se pohodlně usadí a oči mu září; poslouchá slova, kterým nerozumí, ale která hudbou sdělují myriády emocí. Občas zahraju i trochu na kytaru. Jako malá jsem toužila se na ni naučit hrát, ale nemohli jsme si to dovolit. I tak mi Sylvie před pár lety pořídila kytaru a já jsem se na ni naučila pár písniček. Vánoce u Sylvie bývají jedinou dobou, kdy jsem ve středu pozornosti a zároveň si připadám schopná, plná radosti a svobodná. I přes ty trapné večeře patří tyhle společně strávené svátky k mým nejkrásnějším vzpomínkám — všichni moji milovaní jsou pospolu a v souladu se sebou navzájem i se světem.

Pro Číňany je samozřejmě tím nejdůležitějším svátkem čínský Nový rok, ale není snadné slavit ho upřímně z celého srdce, když se oslav neúčastní celá společnost — v televizi nejsou žádné filmy, v obchodech žádné speciálně vyzdobené výlohy, žádní přátelé s dárky, nikdy ani jedna zmínka o míru a lásce. Se Sylvií jsme na čínský Nový rok vždycky musely jít do školy.

Kde jsi, Sylvie? Jak to, žes mi neřekla o sobě a o Jimovi? Od chvíle, kdy se v březnu rozešli, jsem se s ní vídala docela často. Povídáme si nebo si píšeme několikrát do týdne. Musela tolik trpět a nenechala mě, abych jí pomohla. To mě trápí víc než cokoli jiného. Máma mi řekla, abych před tátou o jejích problémech v manželství mlčela, jenom by ho to znepokojilo.

Když se táta konečně objeví ve dveřích, neuvědomí si, že je něco špatně. Jako obvykle nese z obchodu balíček s mořskými plody. Přivítáme ho, jak se sluší, a on pak položí balíček na ledničku a pověsí bundu na jeden z drátěných věšáků ve skříni. Posadí se k rozkládacímu stolu v kuchyni a čeká na večeři, jako to dělává vždycky. Je to velký muž se zarudlýma rukama, které jsou cítit po rybách. Denně si je drhne, ale nikdy se toho pachu nedokáže úplně zbavit. Máma často opakuje, že je Sylvie celá po tátovi, i když si nejsem jistá, že bych tu podobu taky viděla — táta je chlap jako hora a Sylvie zase štíhlá jako gazela. Má dolíček v levé tváři a táta zase v pravé, což je až k neuvěření; je to další podobnost, kterou máma ráda vyzdvihuje. Vždycky když se na jeho přísném obličeji objeví, překvapí mě to. Sylvie se moc nepodobá ani mámě. Obě jsou krásné, ale zatímco máma je drobná a poddajná jako rýžové kuličky s kokosem, Sylvie je spíš vytáhlá a ostrá jako břitva.

Táta si rozloží čínské noviny, které s sebou přinesl, a zabručí. Kam až moje paměť sahá, býval vždycky takový: málomluvný, staromódní muž. To, že se mu narodily dvě dcery, ho muselo vyvést z rovnováhy. Radši by měl syny. Ti míň brebentí. Po našem bytě visí staré vybledlé plakáty buclatých kluků jedoucích na kaprech a třímajících zlato a broskve, pozůstatky jeho zklamaných nadějí, zmařených pokusů přinést do lůna jeho těhotné ženy mužskou energii. Ale zároveň je na tátovi cosi jemného — něha, s níž mámu čas od času pohladí hřbetem ruky po tváři. Když spolu nakupují v čínské čtvrti potraviny, vždycky se snaží nést co nejvíc těžkých igelitek, aby jich na mámu zůstalo co nejmíň. Celý den v práci stráví na nohou, ale když se v přeplněném metru objeví volné sedadlo, hlídá ho, dokud na něj neklesne mámino unavené tělo. Vždycky se ujišťuje, že máme teplé a tlusté zimní bundy, ale tu svou ošuntělou odmítá vyměnit za novou celé roky, i když už jsem ho přistihla, jak se během mrazivých zim třese chladem.

Já jsem jeho oblíbená dcera. Netuším proč, ale se Sylvií spolu nikdy nevycházeli. Jako zázvor namočený do cukru, říká máma, lahodný a zároveň štiplavý. Sylvie má dokonce alergii na mořské plody, což tátu během let hodně rozčilovalo. Když jsme byly mladší, bručel, že je to plýtvání, vařit jídla zvlášť pro Sylvii, jako by to byla její chyba, že jakmile sní krevety, naskočí jí kopřivka. Vypadalo to, že si myslí, že je Sylvie alergická, aby dala najevo, že je na jeho jídlo až moc dobrá, a tím pádem je až moc dobrá i na něj. Teď vzhlédne, všimne si, že ho pozoruju, a usměje se, přičemž odhalí rovné bílé zuby. Když se z jeho obličeje vypaří všechno to každodenní vypětí, najednou mu to sluší jako filmové hvězdě. Když jsem byla malá, táta mě vždycky hladil po hlavě a říkával mi „moje holčička, moje vlastní Amy“.

Vyměním si s mámou pohled a pak jemně řeknu: „Máme špatný zprávy, tati.“

Poleká se a napřímí. Mluví anglicky o trochu líp než máma. „Co se děje?“

„Sylvie je nezvěstná.“ Z tátova obličeje se vytratí všechna barva, zůstane jen popelavá. Polknu a pokračuju. Povyprávím mu celý příběh a opatrně přitom vynechám Sylviiny problémy s Jimem. Schová si oči do dlaní a nakonec prohlásí: „Jim je její manžel. Musí teď jednat. Je to jeho povinnost.“

„Dneska jsem s ním mluvila.“ Rozhodnu se zalhat. „Má moc práce. Nemůže si na to vzít volno a myslí si, že si Sylvie jen udělala nějaký čas pro sebe.“ Jsem příšerná lhářka. „Kvůli kariéře.“ Cokoli společného s prací je podle mámy a táty svaté.

Táta přikývne. „Jim ví nejlíp. My stejně nemůžeme nic udělat.“

Tátovu víru v Jima nesdílím. „Neměl by někdo z nás zaletět do Holandska?“ zeptám se váhavě. Kdo? Já? Představa cesty do cizí země mě děsí. Nechtěla bych cestovat ani do New Jersey, natož někam dál. Máma? Neumí anglicky. A táta prostě nemůže odejít — tak či tak je potřeba ve své práci. Představa mámy a táty v letadle je nemyslitelná. Už tak to v téhle zemi horko těžko zvládají. Jak by si poradili v cizině?

„Ne,“ zamítne to a každé jeho slovo je prostoupeno zlostí. „Moc nebezpečné. A co ty bys tam dělala? Jsi malá holka. Sestřenice Helena a její rodina ví, co dělat.“

Musím se držet, abych na to něco neodsekla. Máma se neozve. Nikdy to nedělá. Kdykoli je táta opilý a naštvaný, chová se akorát tišeji a tišeji. Asi jsem svoji mlčenlivost pochytila od ní. Jejich manželství — stejně jako mnohá další z jejich generace — bylo domluvené, protože se jejich rodiny znaly. Často mi připadá, jako by táta zadržoval dech, plný frustrace a zlosti z něčeho, co se mu stalo v minulosti. Občas na jeho obličeji zahlédnu snad až toužebný pohled, ale pak mrknu a je to pryč, jako by to nikdy neexistovalo.

Když jsem byla malá, někdy se v noci hádali a my jsme se se Sylvií objímaly v našem pokojíčku, schovávaly jsme se za zdmi, které byly moc tenké na to, aby ztišily jakýkoli zvuk. Moje vzpomínky začínají až pár let poté, co Sylvii přivedli zpátky domů do Queensu, aby tady žila s námi. Měla jsem asi čtyři roky. Nerozuměla jsem čínským slovům, kterými tehdy táta mámu nazýval, ale Sylvii přitom vždycky žhnuly tváře. Často se to dělo potom, co pil rýžové víno. A další den život pokračoval jakoby nic.

Sylvie se mu jednou postavila. Snažila jsem se ji zadržet, chytla jsem ji za rukáv, ale ona vykráčela na chodbu a zabušila na jejich dveře.

Když máma otevřela, Sylvie jí řekla: „Vy budíte Amy.“

Máma vypadala víc šokovaná než táta, rychle Sylvii vystrčila ze dveří a zatáhla ji zpátky k nám do pokoje.

„Tohle ty nesmíš nikdy znovu udělat.“ Máma stála ve dveřích a byla bledá jako duch. „Nikdy, nikdy. Slibte mi to!“ A my jsme jí to slíbily, i když jsme nevěděly, jestli se bojí víc o nás, nebo o sebe.

„Musíme něco podniknout,“ oznámím jim teď. Ale jak se tak rozhlížím po místnosti, uvědomím si, že ani jeden z nás nemá nejmenší ponětí, co by to něco mohlo být. Vždycky jsme volali o pomoc Sylvii. Ale teď tu nikdo jiný není, kromě mě.

Telefonát — Úterý 3. května

Bethany Dobrý den, tady Bethany Jonesová. Jak vám můžu pomoct?

Amy Bethany, tady Amy.

Bethany To je ale překvapení! S čím ti můžu pomoct?

Amy Volám kvůli Sylvii. (Zlomí se jí hlas) Zmizela. Nikdo neví, kde je.

Bethany Cože? To mě opravdu mrzí. Co pro tebe můžu udělat?

Amy Mohla bys mi dát nějaký kontakty k tomu poradenskýmu projektu, jak na něm dělá v Nizozemsku?

Bethany Teď jsem trochu zmatená.

Amy No, vaše firma ji tam poslala, ne? Možná u nich nechala zprávu nebo tak něco. Nevím, jak se s nimi spojit.

Bethany … je mi líto, ale Sylvie už tady nepracuje. Skončila víc než před měsícem, na konci března.

Amy Cože? A-ale o tom mi nic neřekla… Seš si jistá? Proč odešla?

Bethany Moc se omlouvám, ale tyhle informace nesmím nikomu sdělovat. Pravděpodobně ji tam poslal nový zaměstnavatel a došlo jenom k nějakému nedorozumění.

Amy Bojím se, že se jí něco stalo. (Potlačí vzlyknutí) Nechce se mi věřit, že mi neřekla, že od vás odešla.

Bethany Mrzí mě, že ti nemůžu víc pomoct. Ale ničeho bych se nebála, Sylvie je neobyčejně schopná. Nepotřebuje ničí lítost.

Amy Proč bychom ji litovali? Vy jste ji vyhodili?

Bethany No, my tu nikoho nepropouštíme. Ale občas naše zaměstnance přesvědčíme, že je načase prozkoumat nové obzory, to je vše. A mně nenáleží, abych rozhodovala, co je a co není fér. Až se ti podaří se sestrou spojit, určitě ti všechno vysvětlí.

Úterý 3. května

Amy Lee

Nechci vás otravovat, lidi, ale neozvala se vám někomu zhruba v posledním týdnu Sylvie? Nevíte náhodou něco o její nové práci? Je to vážně důležitý. Díky.

To se mi líbí Přidat komentář Sdílet

- - - - -

Don McConnell

Vůbec, ale není v zahraničí? Asi je jenom zavalená prací.

To se mi líbí Odpovědět

- - - - -

Katie Che

Promiň, neozvala se mi. Ale ona většinou moc nepíše. Třeba je to jenom kvůli časovýmu posunu. O nový práci nic nevím. Poslyš, kdy zajdem na drink? Už dlouho jsme nebyly. Jinak Noah tě pozdravuje.

To se mi líbí Odpovědět

- - - - -

Etienne Sarski

Letěla do Dánska nebo do Finska nebo tam někam, že? Vždycky si tyhle cizí místa pletu. Můžu se přidat na ten drink?

To se mi líbí Odpovědět

- - - - -

Amy Lee

Letěla do Nizozemska. Nikdo o ničem neví? Min Ho Chung? Fred Gap? Judith van Es? Michelle Silva? Označte prosím všechny, o kterých si myslíte, že se jim mohla ozvat. Začínáme si o ni opravdu dělat starosti.

To se mi líbí Odpovědět

- - - - -

Amy Lee

Lidi, vážně se nikomu neozvala?

To se mi líbí Odpovědět

- - - - -

Amy Lee

Haló?

To se mi líbí Odpovědět

- - - - -

Telefonát — Středa 4. května

Sylvie (nahrávka) Ahoj, dovolali jste se do hlasové schránky Sylvie Lee. Po pípnutí mi zanechte zprávu, ozvu se vám, jakmile to půjde.

Amy Prosím, zvedni to. Máme o tebe strach. Je to už dlouho. To přece není tvůj styl, takhle zmizet. Spojila jsem se s Lukasem přes e-mail a pořád o tobě nemáme žádný zprávy. Jestli mě slyšíš, ale nemůžeš mi z nějakýho důvodu odpovědět, nevadí, chci ti říct, že to bude v pořádku. Všichni tě máme strašně moc rádi a já dneska večer odlítám do Nizozemska. Nejspíš umřu strachem, než tam vůbec dorazím. Máma s tátou nechtěj, abych letěla, ale použila jsem peníze z účtu, však víš, z těch červených obálek, co jsme si celej život schovávaly. Aspoň že mám pas. Je dobře, že na nás pořád dohlížíš, abysme si prodlužovali platnost, kdyby přišla válka nebo tak něco. Jasně že jsem se mámě s tátou neodvážila na rovinu říct, že jsem si koupila letenku, jenom jsem jim nechala na stole potvrzení, aby ho našli. Táta docela zrudl, ale nic neřekl. Jsem z toho odletu strašně nervózní. Skoro jsem hodila šavli, potom co jsem si rezervovala letenku, ale ty seš důležitější.

Drž se, Sylvi. Nevím, do jakých problémů ses dostala, ale společně to zvládnem. Letím za tebou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledání Sylvie Lee.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.