„Duše v očistci musia, žiaľ, veľa vytrpieť pre svoju nedbanlivosť, pohodlnú zbožnosť a nedostatok horlivosti za Boha i za spásu blížneho. Ako im len pomôcť? Čím, ak nie láskou, ktorá všetko napraví za nich; ktorá obetuje vlastné skutky cnosti, ak ich počas svojho života ony nekonali?“

ANNA KATARÍNA EMMERICHOVÁ

„Kedykoľvek potrebujem od Boha nejakú výnimočnú milosť, modlím sa k dušiam v očistci a moje volanie je vždy vypočuté...“

KRESCENCIA Z KAUFBEURENU

„Úžas, aký táto kniha vzbudí v čitateľovi, sa nedá vyjadriť slovami.“

ANONYMNÁ ČITATEĽKA Z LUZERNU

Z nemeckého originálu: Meine Gespräche mit Armen Seelen

Vydal: © Zachej.sk, 2021

Preklad: © Rastislav Nemec

Grafika: © bookwork.sk

Jazyková korektúra: Zuzana Hašková

Biblické citáty sú uvedené podľa oficiálneho katolíckeho prekladu
Svätého písma (SSV, 2016).

Nihil obstat: prof. ThDr. Cyril Hišem, PhD.

Imprimatur: Mons. Bernard Bober, arcibiskup metropolita,

ABÚ Košice – prot. č. 851/21, 16. 9. 2021

ISBN: 978-80-8211-406-8 ePub

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v žiadnej podobe ani žiadnym spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami ani iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Dva svety Eugénie von der Leyen

ARNOLD GUILLET

Keď sa vydavateľ rozhoduje, či vydať nového autora, zvyčajne mu položí tú najvšeobecnejšiu zo všetkých otázok. Podobnú, akú položili aj učeníci Ježišovi: „Učiteľ, kde bývaš?“ (Jn 1, 38) Človek nepozná druhého dovtedy, kým nevie, aká krajina, aký región, aké prostredie, aká doba ho formovali a kam siahajú korene jeho života.

Plán uverejniť slávny denník švábskej princeznej vo mne definitívne dozrel v roku 1978, keď naše vydavateľstvo navštívil otec Peter Gehring z Lindau. Len náhodou sa náš rozhovor dotkol Eugénie von der Leyen, vďaka čomu sme sa dozvedeli, že otec Gehring pochádzal z rovnakej oblasti ako ona. Vyrastal totiž v Blonhofene – v mestečku vzdialenom len niekoľko kilometrov od zámku Waal. Považovali sme preto za veľké šťastie, keď dr. Gehring ako znalec tamojšieho genius loci súhlasil s tým, že vytvorí k denníku komentár. Takej úlohy sa môže ujať len človek, ktorý má podrobné vedomosti o celom autorkinom živote vrátane jej rodného kraja.

Aký výnimočný a priam nebezpečný bol tento denník vo svojej dobe, najlepšie ilustruje fakt, že o ňom vedeli dvaja mocní muži. Jednak Hitler, ktorý knihu ihneď zakázal (čo by iste neurobil, ak by bola neškodná), jednak pápež Pius XII. – blízky priateľ kniežacej rodiny von der Leyen. Ako pápežský nuncius v Nemecku dosť často pobudol na zámku Waal a Unterdießen a originál Eugéniinho denníka dostal od kniežacej rodiny aj do daru.

Dcéra starobylého
nemeckého kniežacieho rodu

Autorka nášho denníka – princezná Eugénia von der Leyen a Hohengeroldsecku – sa narodila 15. mája 1867 v Mníchove. V X. zväzku Encyklopédie šľachtických rodov^1 sa o urodzenom rode von der Leyen dočítame:

„Prastarý katolícky šľachtický rod z mesta Trier, ktorého pôvod sa odvodzuje od hradu Gondorf na rieke Mosel v kraji Mayen. Prvé písomné zmienky o ňom nachádzame u Engelberta de Cunthereva a sú z roku 1158. Rodu približne od roku 1300 patrí titul „von der Leyen“ a v roku 1705 získal léno v podobe hradu Hohengeroldseck, dištrikt Offenburg. Až do roku 1815 využívali kniežací titul suveréna – najvyššieho panovníka. Členmi Rýnskeho spolku sa stali dňa 12. 7. 1806: ‚Potomkom sa dovoľuje užívať pred menom titul princ, prípadne princezná von der Leyen a Hohengeroldsecku...‘“

Eugénia von der Leyen bola dcérou tretieho kniežaťa von der Leyen – Filipa II. Františka Ervína, ktorý sa narodil 14. júna 1819 vo Waale a tam aj 24. júla 1882 zomrel. Z matkinej strany, za slobodna kňažnej Adelaidy z Thurn a Taxis († 1888), mala Eugénia vznešený pôvod v známom nemeckom kniežacom rode Thurn a Taxis. Tento rod po dlhé stáročia viedol v nemeckom cisárstve poštový úrad a práve od tohto rodu bolo odvodené aj slovo „taxa“. Eugéniin brat Ervín II. Teodor zomrel v poradí ako 4. knieža von der Leyen vo veku 75 rokov (v roku 1938). So svojou manželkou – Eugéniinou švagrinou, ktorá sa za slobodna volala Mária Šarlota von Salm-Reifferscheidt-Dijk († 1944), mal syna – Eugéniinho synovca – knieža Ervína III. Otta Filipa. Ten sa v Ríme oženil s Donnou Nives Ruffo della Scalleta z rodu Borghese. Jeho manželka – na rozdiel od liberálne zmýšľajúcej rodiny – vôbec nepochybovala o Eugéniinej charizme a osobne doručila originál jej denníka pápežovi Piovi XII. Vplyv rodiny Borghese bol pre Eugéniu rozhodujúci, stali sa priam jej duchovnými mecenášmi. Kňažná Ludovika Borghese (1859 – 1928) prostredníctvom svojej dcéry a vnučky vo veľkom podporovala Eugéniinu misiu. Keďže sa jej dcéra Mária Nives vydala na zámok Waal, mohla byť Eugénii nablízku so svojou pomocou a dokonca nad ňou držala ochrannú ruku, pevne presvedčená o jej mimoriadnom dare. Princezná Ludovika, ktorá nás pozvala na priateľskú návštevu a ukázala nám oba zámky, vďačí za svoje krstné meno svojej starej mame v Ríme – kňažnej Ludovike Borghese. Vidíme, že aj v duchovnom svete existujú akési súradnice vplyvu, ktorého dosah sa ale ukáže až po nejakom čase.

Keď Viedenský kongres vydal rozhodnutie prerozdeliť jednotlivé panské pozemky, knieža von der Leyen kúpil vtedy dve: panstvo Unterdießen i panstvo Waal. V roku 1924 ten istý knieža rozhodol o prestavaní zámku Unterdießen a presne 26. júna 1925 sa doň nasťahoval aj s Eugéniou von der Leyen, ktorá tam žila až do svojej smrti 9. januára 1929. Počas renovačných prác na zámku v roku 1923 robotníci narazili v základoch budovy na rímske kamene, čím sa potvrdila domnienka, že na tomto mieste mali svoje opevnenie už Rimania.

Návšteva zámku Unterdießen

Eugénia von der Leyen strávila väčšinu svojho života na zámku Waal, ale od roku 1925 bývala aj na zámku Unterdießen vzdialenom len niekoľko kilometrov. 31. januára 1979 princezná Ludovika von der Leyen pozvala dr. Gehringa spolu s vydavateľom, aby si pozreli zámok Unterdießen i Waal. Oba zámky ležia v bavorskom Švábsku medzi Augsburgom a Garmisch-Partenkirchenom, 10 kilometrov južne od Landsbergu v hornom Lechtali, 12 kilometrov východne od Bad Wörishofenu, asi 8 kilometrov od Buchloe (dnes železničný uzol) a približne 25 kilometrov na severovýchod od Kaufbeurenu. Landsberg je starodávne bavorské okresné mesto na rieke Lech povyše slávneho bojového poľa, kde v roku 955 kráľ Otto I. so svojimi vojskami dosiahol historické víťazstvo nad Maďarmi. Mesto je známe svojimi historickými pamiatkami: neskorogotickým farským kostolom, barokovým jezuitským kostolom a renesančnou radnicou. Práve tu stála väznica, v ktorej v roku 1924 uväznili Hitlera a od roku 1945 zločincov Norimberského procesu, z ktorých piati boli aj popravení.

Keď sme dorazili na zámok Unterdießen, zámocký park bol zapadnutý snehom, len príjazdová cesta a parkovisko boli úhľadne upravené. Hlasný štekot spoza ohrady zase svedčil o tom, že zámok je dobre strážený. Pozdĺž širokých zámockých schodov viseli staré rytiny a olejové maľby predchádzajúcich majiteľov. Princezná Ludovika von der Leyen, Eugéniina neter, nás srdečne privítala a zaviedla do salónu, ktorý sa nachádzal hneď vedľa veľkej jedálne. Nešetrili sme otázkami, a tak sme sa o Eugéniinom živote dozvedeli veci, ktoré nám dovolili uvidieť ju v úplne inom svetle. Tu, v kruhu rodiny, ale aj v dedine ju nevolali inak ako „Eschi“ (nemecká verzia Eugénie). Princezná Ludovika nám tiež prezradila, ako o nej často počúvala hovoriť svoju mamu: „Eschi bola stelesnená dobrota.“

Ako sme obdivovali všetky tie umelecké skvosty, obrazy a osobné suveníry, padlo nám do očí niečo, čo pripomínalo monštranciu. Dr. Gehring veľmi skoro identifikoval, že je to oná „monštrancia s úlomkom kríža“,2 ktorý sa často spomína v jej denníku. Keď sme otvorili zadné puzdro monštrancie, mohli sme si na nej všimnúť zvyšok rímskej pečate. Tento zlatnícky výrobok z čias baroka spredu typicky ozdobený drahými kameňmi sa sem pravdepodobne dostal z nejakého sekularizovaného kostola. Na prednej stene sa tiež nachádzal biely kríž, za ktorým bola uložená partikula. Podľa údajov dr. Gehringa by malo ísť o malé úlomky dreva, ktoré sa dotkli pravého Kristovho kríža a ktoré následne požehnal pápež. Považujú sa za skutočné relikvie a viaže sa na ne špeciálne požehnanie. V jedálni našu pozornosť najviac upútala starobylá olejomaľba skutočného holandského majstra, na ktorej bola v životnej veľkosti vyobrazená grófka Mária von Schönborn, o ktorej sa píše aj v denníku. Počas obeda vo veľkej jedálni sme si napokon pripomenuli, že Eugénia von der Leyen žila posledného tri a pol roka v týchto priestoroch a práve tu 9. januára 1929 aj zomrela.

Na tomto mieste si neodpustíme malú historickú poznámku: V roku 1647 sa na zámku Unterdießen narodil Filip Konštantín von Thurn a Taxis. Počas druhej svetovej vojny sem z Kolína preniesli svetoznámu plastiku „Občania z Calais“ od francúzskeho sochára Augusta Rodina a inštalovali ju v zámockom parku z bezpečnostných dôvodov, ale už v roku 1946 ju skupinka Francúzov vzala späť do Calais. Bronzový odliatok tejto sochy, ktorý má totožný názov „Občania z Calais“, si môžeme pozrieť aj v bazilejskom múzeu umenia.

Pius XII. – osobný priateľ
rodiny von der Leyen

Na policiach s knihami v salóniku v Unterdießen stojí 24 objemných zväzkov – súborné dielo pápeža Pia XII. s jeho vlastnoručným podpisom, ktoré kniežacej rodine venoval ako dar. Matka princeznej Ludoviky, Mária Nives Ruffo della Scaletta, sa narodila 16. augusta 1898 a skoro mala možnosť spoznať a mať v úcte Eugénia Pacelliho, neskoršieho pápeža Pia XII., pretože bol jej učiteľom náboženstva. A prvou rodinou, ktorú ako pápež prijal, keď zasadol na pápežský stolec, bola práve rodina jeho niekdajšej žiačky – Márie Nives. Od tých čias pozýval rodinu von der Leyen každý rok k sebe na súkromnú audienciu.

Mária Nives pochádzala zo slávneho rímskeho kniežacieho rodu Borghese, z ktorého vzišiel aj jeden pápež – bol ním pápež Pavol V. Každému, kto navštívi Rím, toto meno navždy utkvie v pamäti, hlavne vďaka známej Villa Borghese. Ako sme už spomínali, bola to práve Mária Nives, matka princeznej Ludoviky, ktorá pápežovi pri svojej prvej návšteve po skončení druhej svetovej vojny osobne odovzdala denník princeznej Eugénie. Mária zomrela 6. augusta 1971 v Ríme a bola pochovaná v rodinnej hrobke vo Waali. Jej manžel, Eugéniin synovec, knieža Otto Filip Ervín III. von der Leyen, sa narodil 31. augusta 1884 a zomrel v Ríme ako Mária 13. februára 1970 a takisto ho pochovali v rodinnej hrobke.

V nemilosti Hitlera

Už sme si povedali, že Adolf Hitler bol v roku 1924 uväznený v Landsbergu. Ale ešte nie o tom, že hneď v decembri ho predčasne prepustili na základe amnestie. Práve v Landsbergu sa mu dostalo jeho apokalyptických vízií plných nenávisti, ktorým padlo za obeť šesť miliónov Židov a ďalšie milióny ľudí zomreli vo vojne. V čase, keď Hitler vo väzení koncipoval svoj spis „Mein Kampf“, písala aj Eugénia svoj denník, vzdialená od neho len 10 kilometrov na juh a v mystickom pohrúžení do Boha. Aj inokedy sa Hitler ocitol v jej blízkosti – bolo to v známom „Orlom hniezde“ v Berchtesgadene, keď aj zakázal jej denník. Netrvalo však ani dvanásť rokov a Hitlerov sen o tisícročnej ríši (Reich) sa rozplynul a jeho boj skončil samovraždou v bunkri Ríšskej kancelárie v Berlíne. Zatiaľ čo Eugéniin denník dodnes hlása nespočetným ľuďom novú nádej v Božie kráľovstvo (Reich), ktoré nikdy nezanikne.3

Dedinský kostol vo Waali

Popoludní sme v sprievode princeznej Ludoviky navštívili aj zámok Waal, na ktorom Eugénia strávila väčšinu svojho života. Navyše to bolo miesto, kde sa jej zjavovali úbohé duše z očist-ca a kde napísala aj svoj denník. Zámok Waal je postavený na miernom kopci nad dedinou toho istého mena, len pár kilometrov od zámku Unterdießen. Zaparkovali sme v blízkosti priestorov, v ktorých sídli kancelária správcu (k zámku totiž patrí i väčší pozemok a lesný majetok); v predĺženom krídle zámku sa nachádzajú aj izby pre služobníctvo.

Zámocké panstvo priamo susedí s kostolom vo Waali, na ktorom si ako prvé všimneme vysokánsku, impozantnú vežu. Ide o jeden z najkrajších novogotických kostolov vôbec, a to vďaka harmonicky vyváženému interiéru a umeleckým rezbárskym prácam miestneho stolárskeho majstra.

Eugénia prichádzala do kostola z hradného panstva a my sme zvolili tú istú cestu – krátkou chodbou sme vstúpili do takzvaného oratória určeného pre kniežaciu rodinu, ktoré sa často zmieňuje aj v denníku. Oratórium je tichá modlitebná miestnosť, z okna ktorej bolo pekne vidieť na hlavný oltár a zároveň chránila kniežaciu rodinu pred zvedavými pohľadmi, takže sa mohli nerušene modliť.

Keď sme kostol navštívili, prebiehala v ňom rekonštrukcia. Okrem veľkého obrazu Panny Márie, ktorý visel nad hlavným oltárom, sme sa zvlášť pristavili pri pravom bočnom oltári, za ktorým sa nachádza hrobka rodiny von der Leyen. Po pohrebe každého člena rodiny sa rodinná hrobka nanovo zamuruje a práve medzi jej múrmi odpočívajú aj telesné pozostatky Eugénie. Eugénia sa v tomto kostole často modlievala a mávala tu aj zjavenia, najčastejšie zjavenia starého rytiera pohrúženého do modlitby.

Prehliadka zámku Waal

Aby sme sa dostali na hrad Waal, museli sme prejsť po zľahka sa kývajúcej príjazdovej rampe. Napravo od cesty stojí pivovar, kde sa ešte počas prvej svetovej vojny varilo pivo. Zaujímavosťou zámku Waal, ktorý po druhej svetovej vojne navštevovali v hojnom počte najmä Američania, je jeho široké schodisko a výťah – vôbec prvý výťah v Bavorsku. Mal úzku štvorcovú šachtu, v ktorej sa pohybovalo protizávažie a dole sa nachádzala kľuka, ktorou sa ručne poháňal.

Interiér, najmä veľká a malá jedáleň, kancelária, fajčiarska miestnosť a ďalšie, upúta svojou historickou výzdobou. Osobitný dojem vo mne zanechala veľká olejomaľba s vyobrazením kniežaťa Jána VI. von der Leyen – arcibiskupa v Trieri (1556 – 1567).

Izba, v ktorej bývala Eugénia, sa nachádza na západnej strane a má rozmery približne 5 x 5 metrov. Podľa svedectva princeznej Ludoviky už nie je v pôvodnom stave, jedine kachle a posteľ zostali tam, kde predtým. Kto čítal denník, vie, že Eugénia si v tejto izbe prechádzala veľkými a ťažkými skúškami: dostávala videnia a bola svedkom strašných vecí, ktoré všetky musela pretrpieť, takže neraz zostala celkom vyčerpaná. Ale Boh jej vždy zoslal potrebnú silu, aby to všetko podstúpila ako zmiernu obetu za duše v očistci. Určite nepreháňame, ak povieme, že na zámku Waal i na zámku Unterdießen Eugénia dozrela na sväticu.

Len čo sme vyšli z Eugéniinej izby, ozvala sa ohlušujúca rana, ktorá otriasla celým zámkom. Princezná Ludovika nám vysvetlila, že neďaleko zámku leží letisko NATO, a posťažovala sa, že zámok veľmi trpí hlukom lietadiel, hlavne vo chvíli, keď lietadlo prelomí zvukovú bariéru.

Rodina von der Leyen

Z rodiny von der Leyen pochádza veľa mužov a žien, ktorí zohrávali v cirkevnom živote vedúce postavenie. Z tohto početného zástupu spomeňme aspoň niekoľko mien:

Juraj II., pomocný biskup v Trieri † 1533

Šimon, opát v Maria Laach † 1512

Bartolomej II., dekan v Trieri † 1587

Margaréta, opátka † niekedy po roku 1553

Karol Gašpar II., arcibiskup a kurfirst v Trieri † 1676

Damián Hartard, arcibiskup a kurfirst v Mainzi † 1678

Lothar Fridrich, kanonik v Trieri a Wormse † 1640

Anna Eleonóra, priorka v Engelpforten † 1698

Mária Agnes, opátka v Marienbergu pri Bopparde † 1731

Damián Fridrich, kanonik v Kolíne, Mainzi a Würzburgu † 1817

František Ervín Silvester, kanonik vo Würzburgu a Bambergu † 1809^4

Viesť dvojaký život nie je ľahké

Eugénia von der Leyen musela viesť dvojaký život. Život, ktorý ju – ako vyčítame medzi riadkami denníka – po duševnej stránke nesmierne vysiľoval. Tomu, že mala zjavenia, sa prizeral len malý dedičný princ Wolfram a domáce zvieratá, inak nik. Ani o zjaveniach s nikým nesmela hovoriť, nanajvýš so svojím duchovným vodcom, čo pre ňu ako ženu nebolo vôbec ľahké.

Musíme si uvedomiť, že ak sa niekde prihodia nadprirodzené javy z vôle samého Boha, nie je to maličkosť. Ocitneme sa zrazu v úplne inom svete, podobne, ako keď sa cez televízne vysielanie prenesieme do cudzieho prostredia. Všetko, čo zažívame v pozemskej sfére, zostane viac-menej na povrchu, zatiaľ čo kontakt s posmrtným životom je oveľa intenzívnejší. Ako keby bol človek napojený na silný prúd elektriny, ktorý nie je schopný fyzicky zvládnuť a pod náporom ktorého by sa bez pôsobenia osobitnej Božej milosti iste zlomil.

Spomienky starej vidiečanky

Na záver našej celodennej návštevy nás princezná Ludovika zaviedla k jednej staručkej vidiečanke, vdove po učiteľovi Jozefovi Feistlem, ktorá veľmi dobre poznala Eugéniu von der Leyen a ochotne sa s nami podelila o svoje spomienky: „Princezná Eschi bola znamenitá žena, veľmi zbožná a dobrosrdečná. Mnohí jej rovesníci mali liberálne názory, no ona zmýšľala skrz-naskrz kresťansky. Žila v úplnej jednoduchosti, dokonca pomáhala roľníkom pri skladaní sena, keď sa blížila búrka. V každej situácii vedela uhádnuť, čo by bolo najlepšie, a vždy všetkých obdarúvala úsmevom. Horlivo podporovala misie, vyšívala omšové rúcha alebo v okolí organizovala misijné zbierky. Ako slobodná sestra kniežaťa bola v dedine veľmi obľúbená a vážená.“

Pani Feistleová sa rozpamätala aj na hodinu Eugéniinej smrti, čím nám poskytla cennú informáciu: údajne zomrela 9. januára 1929 o 4.00 ráno. Opýtal som sa jej, či Eugénia zvykla podnikať väčšie cesty, ale vraj si len pamätá, ako cestovala k sestrám: k barónke Aretin^5 do Adeldorfu a barónke Júlii Frankenstein do Ullstattu v Hornom Fransku. Pani Feistleová nám ďalej podrobne opísala, ako sa vo Waale desať rokov po sebe hrávali pašiové hry, podobné tým v Oberammergau ležiacom len 80 kilometrov odtiaľ. Väčšinu týchto hier mal napísať Eugéniin duchovný vodca otec Sebastián Wieser, napríklad hru o svätom Františkovi alebo o Jozefovi Egyptskom. „Obyvatelia Waalu bývali naozaj dobrí herci...“ poznamenala pani Feisleová.

V liste zo 7. februára 1979 doplnila táto pani ešte niekoľko skutočností: „Princezná Eugénia veľmi túžila vstúpiť do kláštora, ale pre jej zlý zdravotný stav ju nikdy neprijali. Dokonca vtedy navštívila všetky domy, aby sa rozlúčila... Vo Waale existoval aj jeden zaujímavý zvyk: každá šľachtičná, ktorá zomrela, darovala miestnemu kostolu šaty, v ktorých sa vydávala. Matka princeznej Ludoviky – Mária Nives Ruffo della Scaletta, rodená Borghese, z Ríma – venovala farskému kostolu nádherné bledomodré omšové rúcho s kvetmi a strieborným lemovaním. Duchovný otec Pfersich toto rúcho prijal a nosieval ho na mariánske sviatky. Ale dnes sa už takéto jedinečné kusy, zdá sa, nenosia...“

Viera v duchovné bytosti a duše v očistci bola
v nej hlboko zakorenená

Okolie zámku Unterdießen sa nazýva Líščím údolím (Fuchstal). V súvislosti s Eugéniiným denníkom sú pozoruhodné dva fakty z tunajšej histórie – z nich prvý uvádza miestna kronika, podľa ktorej sa v tejto oblasti v minulosti verilo na duchov. Viera na duchov bola kedysi rozšírená všade a medzi všetkými národmi, nevznikla náhodne, ale ako tvrdí parapsychológia, má reálne príčiny. Predsa len sa zdá, že ľudia tohto údolia boli osobitne vnímaví na veci z druhého sveta, čo potvrdzuje aj údaj, ktorý sme zistili pri našom dôkladnom pátraní: v roku 1694 tu bolo založené bratstvo, ktoré malo za cieľ pomáhať dušiam v očistci.6

Pravda o očistci je taká, že kým tu na zemi môžeme ešte dúfať v Božie milosrdenstvo, tam už prevažuje spravodlivosť. A to, že vo Waali majú všetci vycibrený zmysel pre spravodlivosť, dosvedčuje nasledujúci výrok o jednom dávnom statku v Oberdießene, ktorý bol pokladaný za „sudcovský stolec“ široko-ďaleko:

„Sudca, súď ma spravodlivo, si len Boží služobník.

Keď nebudeš, pred Bohom nezastane sa ťa nik.“

Lorelei a von der Ley

Odkiaľ vlastne pochádza priezvisko von der Leyen? Podľa informácie, ktorú nám zanechala princezná Ludovika, sa tento rod pôvodne nazýval De Petra (nemecky: „Zo skaly“). Slovíčko Ley pochádza zo starogermánčiny a znamená „skala“. Počujeme ho aj v názve, ktorý tu všetci poznajú: „Lorelei“. Lore bola mýtická vodná rusalka, slovo Lorelei potom znamená: „Skala rýnskej rusalky Lore“. Je to totiž rieka Rýn, na brehu ktorej sa týči skala Lorelei. Nachádza sa medzi St. Goarshausenom a Oberweselom a siaha do výšky cca 132 metrov. Je známa tým, že spôsobuje veľmi silnú ozvenu. Meno Lorelei použil básnik Clemens Brentano v jednej zo svojich básní; Josef Freiherr z Eichendorffu a Heinrich Heine zase o tejto vodnej víle napísali viaceré ódy. Vždy keď sedela Lorelei na skale a prečesávala si vlasy zlatým hrebeňom, svojimi očami tak počarila lodníkom, že nevedomky naviedli svoje lode na skaly. Eugénia von der Leyen – ktorej meno malo s Lorelei spoločný koreň „ley“ – takto priťahovala duše ľudí, i zosnulých. Rozdiel bol v tom, že ich nezamýšľala obalamutiť, aby zahynuli. Túžila im, hlavne dušiam v očistci, ponúknuť svoju materinskú pomoc, so srdcom dokorán im dala všetko, čo mala. Eugénia sa často pýtala duší, prečo prichádzajú práve za ňou, a dostávala odpoveď: „Lebo cesta k tebe je vždy otvorená!“

Svätá Katarína Janovská

V dejinách Cirkvi nie je nijakou novotou, ak sa duše v očistci spojili práve so šľachtickou dcérou. Aj svätá Katarína Janovská († 1510) mala početné zjavenia úbohých duší a bola potomkom veľmi vznešeného rodu Fieschia, z ktorého pochádzali až dvaja pápeži – Innocent IV. a Hadrián V. Spis „Traktát o očistci“ je dielom Kataríny Janovskej, ktorú všetci považujú za „duchovný zjav vyššieho stupňa“. Janovský notár Ettore Vernazza o nej napísal:

„Keď sa táto presvätá duša počas svojho telesného putovania v jednej chvíli ocitla v očistnom ohni spaľujúcej Božej lásky, ktorý ju úplne strávil a očistil od toho, čo ešte na nej bolo potrebné očistiť, dostala túto skúsenosť, aby sa pri svojom odchode z pozemského života znova mohla ukázať pred zrakom Boha, svojej ľúbeznej lásky. Prostredníctvom tohto ohňa lásky vo svojej duši tiež poznala, v akom stave sa nachádzajú duše veriacich na onom mieste očisty, kde každá škvrnka i tieň hriechu musia byť očistené, ak ešte neboli očistené v tomto pozemskom živote. A podobne ako sa sama v očistnom ohni božskej lásky s touto láskou zjednotila a úplne sa podvolila všetkému, čo v nej pôsobila, práve tak uvidela položenie duší, ktoré sú v očistci.“7

Svätú Katarínu Janovskú právom možno nazvať „teologičkou očistca“. Svätý František Saleský, ženevský biskup, nevedel dosť vynachváliť jej Traktát o očistci^8 a všetkým odporúčal, aby ho čítali.

Tri sestry v duchu

V bezprostrednom okolí Eugénie von der Leyen žili kedysi dve duchovne si blízke ženy, ktoré sa v roku 1721 aj stretli na spoločný rozhovor: jednou bola blahoslavená Krescencia z blízkeho mestečka Kaufbeuren a druhou Mária Anna Lind-mayr (1657 – 1726). Rovnako ako Eugénia von der Leyen aj Mária Anna Lindmayr si viedla denník, v ktorom väčšinou opisuje zjavenia duší v očistci. Zjavenia a kontakt s úbohými dušami mala aj Krescencia, ale jej apoštolát sa nesústredil výlučne na ne. Odporúčam aspoň raz si prečítať knihu od Artura Maximiliána Millera o tejto mystičke.9

Duchovná príbuznosť všetkých troch je až nápadná: Eugénia von der Leyen, Krescencia z Kaufbeurenu a Mária Anna Lindmayr vytvárajú akýsi triumvirát, ktorý k sebe patrí nielen geograficky, ale aj duchovne a duševne.

Kraj okolo Waalu bohatý na duchovné dary sa môže pochváliť ešte aj básnikom Petrom Dörflerom, ktorý sa narodil v roku 1878 a vyrastal v Untergermaringene a Waalhauptene. Jeho divadelné hry Keď ešte žila moja matka a Syn šenkára sa hrali po obciach široko-ďaleko. Čo je zaujímavé, Peter Dörfler vo svojich troch románoch rozpráva o osude žien, ktoré hoci neboli vydaté, znamenali pre svoje rodiny a spoločnosť veľký prínos. „V Judithe Finsterwalderovej (1916), ale aj v slobodnej mlynárovej dcére Apolónii a v starej dievke Michline vytvoril Dörfler tri neopakovateľné ženské postavy, ktoré svojou životnou obetou prerástli seba samé a stali sa požehnaním pre druhých.“10

Učiteľ od Bodamského jazera

Moja cesta za Eugéniou von der Leyen, do jej bydliska, ma viedla pozdĺž Bodamského jazera a mne na myseľ ustavične prichádzala spomienka na Henricha Susa z Kostnice (1295 – 1366).11 Neviem síce, či Eugénia čítala jeho knihy, ale myslím, že vedome či podvedome bol jej učiteľom. Téma očistca a úbohých duší v očistci bola preňho veľmi dôležitá a Cirkev vo všeobecnosti akceptovala jeho učenie. V šiestej kapitole jeho diela Vita čítame:

„V tom čase mu vo videniach boli zjavené mnohé veci, budúce i skryté, a Boh mu dal osobne, podľa jeho schopností, pocítiť, aké je to byť v nebi, v pekle a v očistci. Nebolo preňho nič nezvyčajné, že sa mu pred zrakom ukazovali duše, ktoré už odišli zo sveta, a oznámili mu, ako sa im vodí, čím si presne zaslúžili svoje pokánie, ako by im mohol pomôcť alebo aký život vedú pred Bohom. Okrem toho sa mu zjavil aj Ján Futerer zo Štrasburgu a blažený Majster Eckhart, ktorý mu vyjavil, že spočíva v nevídanej sláve a že jeho duša sa rozplýva v Bohu. Boží služobník sa ho teda neváhal opýtať, či by mu neprezradil odpoveď na dve otázky, z ktorých prvá znela: Ako prebývajú v Bohu tí ľudia, čo prežívali svoj život v odovzdanosti najvyššej Pravde? Načo on odpovedal, že nikto nedokáže slovami vyjadriť, do akých božských hĺbok sú takíto ľudia ponorení. Boží sluha sa ďalej spýtal: Aké skutky sú najvýhodnejšie pre človeka, ktorý chce dosiahnuť to najvyššie spojenie s Bohom? A dostal odpoveď: Asi ten, že by sa v hlbokom pohrúžení zamyslel nad svojím životom a všetky veci prijímal ako od Boha, nie ako od stvorenia. Zároveň by sa mal obrniť trpezlivosťou voči všetkým ľuďom, ktorí sú ako draví vlci...

Ten druhý brat – Ján – mu v zjavení ukázal i rozkošnú krásu svojej oslávenej duše. Jeho Henrich tiež poprosil, aby mu objasnil niektoré otázky, napríklad: Aké skutky človeku najviac priťažujú a ktoré sú najužitočnejšie? Ján mu nato odvetil: Neexistuje nič bolestivejšie a zároveň nič užitočnejšie pre človeka, ako keď sa človek pokorne a trpezlivo zriekne svojej vôle a odovzdá sa úplne do vôle Božej.

Henrichov otec, ktorý viedol veľmi svetský život, sa mu po smrti zjavil a so smútkom mu porozprával o strašných trestoch, ktoré si takým spôsobom života privodil. Keď mu Henrich poskytol pomoc, akú od neho otec potreboval, prišiel mu oznámiť, že jeho trest bol zmazaný. Ukázala sa mu aj tvár jeho matky, ktorej srdce i telo Boh počas pozemského života použil na rôzne zázraky, a spolu s ňou veľká zásluha, ktorú mala u Boha. Tú istú výsadu mu doprialo nespočetné množstvo ďalších duší, a tak Henrich našiel záľubu v príhovore za duše a neraz v nej pocítil útechu.“12

Tieto štyri zjavenia, ktoré blahoslavený Henrich výslovne spomína, neboli jediné, ktoré dostal. Mal v živote obdobie, keď sa radikálne obrátil k Bohu, takže odmietal všetky zbytočné kontakty, venoval sa modlitbe a podujal sa na skutky pokánia, ktoré boli priam nad ľudské sily. Jeho zjavenia ho len povzbudzovali v rozhodnutí a utešovali ho, kedykoľvek naňho dopadol smútok alebo malomyseľnosť. Na druhej strane cítil vo svojom srdci radosť a jasot vždy, keď uzrel, ako nejaká duša vstupuje do neba. Ak zbadal v očistci niekoho, koho poznal, prebúdzalo sa v jeho citlivej duši veľké odhodlanie a úmysel pomôcť. Dôverný kontakt s úbohými dušami Henricha Susa viedol k tomu, aby často uvažoval o očistci. Preto sa nielen horlivejšie modlil a kajal za duše v očistci, ale aj pre svoj život vytýčil niekoľko základných predsavzatí.

Vo svojej útlej Knižke o večnej múdrosti Henrich zapája do svojho chválospevu aj očistec a trpiace duše, keď píše: „Pane, ešte viac chcem povedať: Ak by ti bolo na chválu, aby som zaraz odišiel z tohto života a 50 rokov horel v očistnom ohni, Pane, som hneď ochotný to podstúpiť. Požehnaný očistec, ktorý na mne zjaví tvoju chválu.“

A o niečo nižšie čítame: „Nežný môj Pane. Túžim, aby pred tvojou tvárou neustále zaznievala chvála podobná veľkej, plesajúcej radosti anjelov, keď im tvoja tvár zvestovala, že obstáli v skúške na rozdiel od tých druhých. Podobná chvále, akou prekypujú duše v očistci, keď vychádzajú z väzenia plného hrôzy pred teba a po prvýkrát zhliadnu tvoju radostnú a láskyplnú tvár.“13

Zjavujú sa úbohé duše v podobe zvieraťa?

Mnohí čitatelia Eugéniinho denníka si len ťažko vedia vysvetliť, ako to, že sa jej niektoré duše zjavovali v podobe zvieraťa, neraz odporného až odpudzujúceho výzoru. Napríklad istý Egolf sa jej ukázal ako obrovská opica „s blčiacimi očami“ a Mária R. s telom hada, čo aj sama vysvetlila: „Je to obraz môjho života: krivých prísah, veľkého množstva klamstiev a pretvárky.“

Na začiatok treba povedať, že aj ostatní vizionári a vizionárky vídali duše v podobe zvieraťa. Svätej Brigite Švédskej raz Kristus počas zjavenia povedal: „Duchovné veci sa ti neukazujú také, aké sú. Vidíš ich v zmyslovej podobe, v symbolickom šate, aby ich tvoj duch vedel prijať.“

Lekár a chirurg dr. Justin Kerner, evanjelik, vo svojej knihe Vizionárka z Prevorstu^14 píše, že tejto vizionárke akýsi duch riekol: „Podoba, v akej nás vidíš, odráža naše zmýšľanie. Ak som žil ako zviera, ukážem sa ti ako zviera.“ Dr. Kerner rozpráva aj o inej žene, ktorej sa často zjavoval duch s veľmi „ohyzdným zvieracím vzhľadom: ako sova, mačka či škaredý kôň...“

Joseph Göres, uznávaný odborník na mystiku z Mníchovskej univerzity, vo svojom päťzväzkovom diele Kresťanská mystika15 spomína skúsenosť sestry karmelitánky Františky od Najsvätejšej sviatosti: „Duše zosnulých sa jej zjavovali s výzorom, ktorý vskutku naháňal strach, pripomínajúc viac divoké zvieratá než človeka. Zoči-voči takémuto zjaveniu sa Františka vždy tak preľakla, že ju opustili všetky sily. A tak sa jej duše začali ukazovať najprv s iným než svojím vlastným výzorom, napríklad ako mihotavé tiene, kým si Františka na ich vzhľad nezvykla.“

Všetky tu opísané fenomény sa do detailov potvrdili aj u Eugénie von der Leyen.

Nielen trest, ale aj následné očistenie

Je to, čo duša podstupuje v očistci, len trest a nič iné? Musí znášať presne merateľnú bolesť na vopred stanovený čas? Nešlo by v takom prípade len o bezduchý mechanizmus? Dr. Michael Schmaus, známy dogmatik z Mníchovskej univerzity, hovorí, že problém je oveľa hlbší a treba naňho hľadieť z rôznych uhlov. Vo svojej Katolíckej dogmatike píše:

„Písmo (Mt 13, 22), raní otcovia i väčšina stredovekých teológov by sa akiste zhodli na tom, že cieľom očistca je predovšetkým zmena človeka, odpustenie hriechov a jeho očista, a teda nie iba znášanie Bohom vymeraného trestu. Cirkev vo svojich modlitbách prosí za zosnulých, aby im boli odpustené hriechy (peccata), pričom slovo peccata sa vzťahuje nielen na trest za hriech, ale predovšetkým na hriechy samotné.

Zdá sa, že svätosť Božieho majestátu väčšmi ctí predstava, že chce premieňať a zlepšovať ľudský život, než tá, že by chcel človeku pod zámienkou trestu zabrániť, aby vstúpil do neba. Obrazom lásky, svätosti a spravodlivosti, ktorými Písmo ospevuje Boha, zodpovedá názor, že človeka, ktorého si zamiloval a obdaroval milosťou, trestá preto, aby ho zároveň priviedol k zmene a očiste. Napokon aj dôstojnosti stvorenej duchovnej bytosti lepšie svedčí, keď sa zosnulý nechápe staticky, ako kameň alebo kus dreva, ale ako niekto, kto sa očisťuje v milujúcej oddanosti Bohu. A to až dokiaľ sa jeho bytosť neočistí od všetkých pozemských nánosov, zvlášť ak takéto stvorenie ešte nekontempluje nekonečnú pravdu a dokonalú lásku, ktorá by ho celé napĺňala. Premena, o ktorej hovoríme, sa týka hriechu, ale aj všetkých zlých sklonov, ktoré sú jeho dôsledkami.“

Pravda o očistci fascinuje aj nekatolíkov

„Pravda o mieste očisťovania duší začína fascinovať aj nekatolíkov.“ Tak napísal historik Golo Mann vo svojej rozsiahlej recenzii na knihu Hodina Tomáša Mora od Petra Berglara:

„More – rovnako dobrý znalec Písma aj Luthera – obhajoval to, čo bolo na rast Cirkvi, a autor knihy, historik, ho nasleduje bez akéhokoľvek ostychu. Zvlášť silne a dôsledne sa stotožňuje so svojím hrdinom práve tam, kde bráni náuku o očistci, o modlitbách a svätých omšiach obetovaných za duše v očistci a napokon aj o odpustkoch – čo môže pripadať podivné niekomu, kto sa o týchto veciach dozvedá len z mojej recenzie, ale nie čitateľovi samotnej knihy.

Práveže, u nikoho som nenašiel učenie o spoločenstve duší, tak žijúcich, ako aj zosnulých, a o očiste, tak pred smrťou, ako aj po nej, podané s takou jasnosťou a zručnosťou! To v čitateľovi azda vyvolá otázku: Môže byť nesprávne niečo, čo je samo v sebe tak úžasne zmysluplné? Alebo vzaté historicky: Aké muselo byť pre tohto zbožného muža trpké, keď sa musel prizerať rozbíjaniu a zosmiešňovaniu svojej prepracovanej náuky?“16

Medzi smrťou Tomáša Mora a smrťou Eugénie von der Leyen uplynulo celých 450 rokov.

Niekoľko slov o tejto knihe

Eugéniin denník putoval počas tretej ríše z ruky do ruky, asi ako básne Reinholda Schneidera, aj keď denník bol vydaný len v hektografickej verzii. Pani Feistleová, manželka učiteľa Jozefa Feistleho, si dodnes zachovala jeden exemplár. Po druhej svetovej vojne sa dielo s titulom Zachránené duše objavilo vo viacerých vydaniach vo vydavateľstve Schacke vo Wiesbadene, ktoré však zaniklo už pred mnohými rokmi. Štyri vydania tohto denníka pod názvom Medzi nebom a peklom, ktoré vyšli v Eupen, sa podarilo rozpredať aj belgickému vydavateľovi Marcusovi Schröderovi, ktorý však medzičasom, presnejšie 24. marca 1976, zomrel.

Z ohľadu na pozostalých boli v denníku pri zmienke o ľuďoch nahrádzané ich mená iniciálami. Ale keďže od Eugéniinej smrti prešlo viac ako polstoročie, nevidíme viac dôvod na takú ohľaduplnosť a ďalšie zatajovanie mien týchto osôb. Použitie plných mien, ktoré sa nám s pomocou pozostalých a očitých svedkov podarilo vypátrať, robí knihu autentickejšou a umožňuje dodatočne preveriť mnoho výrokov.

Mužom, ktorý tento denník zverejnil a po prvýkrát publikoval, bol Sebastián Wieser, spovedník a duchovný vodca princeznej Eugénie. Ordinariát v Augsburgu nám až na opakovanú žiadosť zaslal správu, že otec Sebastián zomrel 11. októbra 1937 v Augsburgu – Oberhausene. Zo schematizmu Diecézy Augsburg sa dozvedáme, že pôsobil vo Waali ako farár od roku 1916 až do 1. júna 1926.17

Dôkaz pravosti

Dobrý Pán Boh spravidla neplytvá dôkazmi o tom, že je niečo pravé, z jednoduchého dôvodu: aby tak nenahradil našu vieru, kde sa má prejaviť. Niekedy však predsa poskytne jedno alebo dve potvrdzujúce znamenia, ako to často vidíme u mystikov. Tak sa stalo aj v prípade Margaréty Schäffnerovej, ktorá zomrela na Veľký piatok v Gerlachsheime v Bádensku vo veku 86 rokov – po 68 rokoch neustálych obiet a modlitieb za duše v očistci. Spomínanú udalosť opisuje vo svojom diele dr. Georg Siegmund:18 „...vypýtala si od Boha dôkaz, či nie je obeťou cudzieho podvodu, ale aj pre vlastné pochybnosti, či ju neklame predstavivosť alebo démonické vplyvy. Keď teda vyslovila svoju žiadosť, zjavili sa jej duše dvoch zosnulých; zabalili jej ruku do akejsi látky a po jej rozbalení zostal na plátne vypálený znak ruky. Tento odtlačok musela potom zaslať na arcibiskupský úrad vo Freiburgu im Breisgau, aby sa celý prípad náležite prešetril...“

Presvedčivý dôkaz pravosti nám zanechala aj Anna Katarína Emmerichová: na základe jej videní sa urobilo niekoľko vykopávok a jedným z nálezov bol posledný príbytok Matky Božej v Efeze.

Dôkaz v prípade Eugénie von der Leyen by mohol spočívať v tom, že jej duša jedného zosnulého poskytla šifru dátumu, kedy zomrie. Profesor dr. Anton Seitz z Mníchovskej univerzity túto vec dôkladne zanalyzoval vo svojej štúdii Základná vedecká analýza denníka Eugénie von der Leyen.19 V deň spomienky na všetkých verných zosnulých v roku 1925 sa Eugénia opýtala istého zosnulého dominikánskeho pátra: „Vieš mi povedať, kedy zomriem?“ Ako odpoveď na túto otázku dostala od neho číselnú indíciu: „3 x 9“. „Ja tomu ale nerozumiem,“ namietla Eugénia, na čo on odvetil: „Tomu by si ani nemala rozumieť.“ Keď sa pozrieme na dátum Eugéniinej smrti – 9. januára 1929 –, vidíme, že obsahuje tri deviatky.

Názor kardinála Lucianiho
na súkromné zjavenia

Všetkým tým, ktorí sa domnievajú, že zjavenia Panny Márie, stretnutia s dušami v očistci a podobné záležitosti možno odmietnuť ako „súkromné zjavenia“, dal neskorší pápež Ján Pavol I. brilantnú odpoveď. Ešte ako benátsky patriarcha Albino Luciani celebroval 10. júla 1977 svätú omšu s biskupom J. Venanciom z Leirie – Fatimy a na druhý deň navštívil v kláštore v Coimbre sestru Luciu – vizionárku z Fatimy. V súvislosti s ich stretnutím kardinál Luciani neskôr napísal:

„V tomto bode by mi niekto mohol klásť otázky: Má sa vôbec kardinál zaujímať o súkromné zjavenia? Nevie azda, že evanjelium obsahuje všetko potrebné pre život? A že ani schválené zjavenia nie sú predmetom viery? Odpovedal by som mu: Pravdaže, to všetko veľmi dobre viem. Ale nehovorí jeden článok viery zahrnutý vo Svätom písme, aj že ‚tých, čo uveria, budú sprevádzať tieto znamenia‘ (Mk 16, 17)? Dnes sa stalo takou veľkou módou ‚skúmať znamenia čias‘, že strácajú na cene a začínajú nás zaťažovať. Keď už teda nejakú vec s toľkým dôrazom podporuje takéto znamenie, považujem za vhodné sa o ňu zaujímať.“20

Aj Druhý vatikánsky koncil varoval pred znevažovaním chariziem: „Tieto charizmy, či už neobyčajné, alebo bežnejšie a rozšírenejšie, treba prijímať s vďakou a uspokojením, pretože obzvlášť zodpovedajú potrebám Cirkvi a sú jej na osoh. (...) Súdiť o ich pravosti a správnom používaní prislúcha len tým, ktorí sú predstavení v Cirkvi a ktorým zvlášť patrí úloha neuhášať Ducha, ale všetko skúmať a držať sa toho, čo je dobré.“21

Kniha v službách prozreteľnosti

Eugéniin denník zostáva výzvou pre našu dobu, knihou, ktorá mnohým ľuďom nedala spať, a zároveň knihou, ktorá mnohým ďalším priniesla vnútornú útechu. Ukazuje totiž, že aj vrahovia malých detí a iní veľkí hriešnici môžu dosiahnuť milosrdenstvo u Boha a získať spásu. Poslaním denníka nebolo ponúknuť lacné strašidelné príbehy, ktoré by vyvolali vzrušenie u znudeného čitateľa. Je skutočnou, existenciálnou výpoveďou o zjaveniach zosnulých, ktorá nám dáva aspoň letmo nahliadnuť do posmrtného sveta. Sveta, ktorý bude raz aj naším svetom.

Dnes nie je málo takých katolíkov, čo už nežijú podľa pravdy. Existujú farnosti, kde sa vôbec nehovorí o pravdách viery, akými sú prikázania, ťažké hriechy, očistec, peklo, anjeli, diabli, Panna Mária... Napriek svojej dôležitosti sú vytláčané na okraj a v Cirkvi vzniká veľké vzduchoprázdno. Jediné, čo takto máme pred očami, je pozemská Cirkev – putujúci Boží ľud, zatiaľ čo o oslávenej Cirkvi – o svätých v nebi, prípadne o trpiacej Cirkvi – o dušiach v očistci sa nedozvieme takmer nič. A práve na pozadí tejto skutočnosti sa, podľa môjho názoru, ukazuje prozreteľná povaha Eugéniinho denníka. Vďaka svojej charizme nás vie naladiť na svet zosnulých a otvoriť naše oči pre „posledné veci“, ktoré sú momentálne u človeka na poslednom mieste. Akí sme len úbohí, keď si neuvedomujeme, že vytvárame oblažujúce spoločenstvo s našimi mocnými priateľmi v nebi, ako aj s našimi trpiacimi druhmi v očistci, ktorí sú celkom odkázaní na našu pomoc. Tieto duše, ktoré sa nemôžu modliť sami za seba, nám u Boha vedia vyprosiť takmer všetko – za predpokladu, že sme niečo pre ne urobili. A to je jedno z najkrajších tajomstiev Božej ekonómie spásy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje rozhovory s dušami v očistci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.