ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., a vydavatelství Host

www.kniznice.cz

Publikace vznikla s podporou na dlouhodobý koncepční rozvoj výzkumné instituce 68378068 (ÚČL AV ČR, v. v. i.).

Při práci na publikaci byly využity zdroje výzkumné infrastruktury Česká literární bibliografie (http://clb.ucl.cas.cz).

Svazek vychází za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Ediční příprava Michal Charypar

Komentář Michal Fránek

Vědecká redakce Věra Menclová

Editor © Michal Charypar, 2020

Commentary © Michal Fránek, 2020

Cover photo © Národní galerie Praha, 2020

© Nadační fond Česká knižnice, 2020

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2020

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020, 2022 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0427-5 (PDF)

ISBN 978-80-275-0428-2 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0429-9 (MobiPocket)

POEZIE

Večerní písně

A rajskou krásou vzplane nebes tvář,

že láskou k noci vzhoří celý svět.

Shakespeare (Romeo a Julie)

1

Přilítlo jaro zdaleka

a všude plno touhy,

vše tlačilo se k slunci ven,

že snilo sen tak dlouhý.

Vylítly z hnízda pěnkavy

a drobné děti z chýše

a pestré kvítí na lukách

přesladkou vůni dýše.

Z větví se lístek tlačí ven

a ptáčkům z hrdla hlásky

a v ňadrech v srdci mlaďounkém —

tam klíčí poupě lásky.

2

Já jsem ten rytíř z pohádky,

jenž hrdě vyjel do světa,

abych tu pannu uviděl,

jež jako růže vykvetá.

O ní šla věst, kdo spatří ji —

ten s kletbou prý to odnese,

buďže se v kámen promění,

buďže mu srdce vyrve se.

I myslil jsem si u sebe:

Snad přec je někdo vyjmutý!

A vyjel jsem a za ten hřích

jsem — v zpěváka teď zakletý.

3

Umlklo stromů šumění

a lístek sotva dýše

a ptáček dřímá krásný sen

tak tichounce, tak tiše.

Na nebi vzešlo mnoho hvězd

a kolem je tak volno,

jenom v těch ňadrech teskno tak

a u srdce tak bolno.

Ve kvítků pěkný kalíšek

se bílá rosa skládá —

můj bože, a ta rosa též

se v moje oči vkrádá.

4

V tom světě vše teď usnulo

až na to srdce v těle.

Bůhsámví že to srdce jen

si nikdy neustele.

V tom božím světě zmlklo vše

až na zvuk srdce hravý.

Bůhsámví že to srdce jen

se nikdy neunaví.

Myšlénku spánek přemáhá,

s dnem noc se v bdění střídá —

jen srdce v prsou stále bdí

a tam si lásku hlídá.

5

Na nebi na sta hvězdiček,

měsíc se s nimi bratří

a z nebe pánbůh s anděly

na ten svět dolů patří.

A z nebe anděl sstupuje,

na tváři ani vráska

a krásný jako jarní dech —

ten anděl, to je láska.

Ten kamkoliv se přiblíží,

vše trne sladkou mukou

a slavíci a hrdličky,

ty pěkné písně tlukou.

A koho křídlem dotkne se,

ten celičký se změní

a v srdci něco pocítí,

co není k vyslovení.

6

Divoucí div to — bože můj!

Co v lásce k nám se kloní!

Celý svět v ní by roztál se

a vše jen žije pro ni.

Obláček tam se po nebi

co lásky posel honí

a pták, co dřímá na větvi —

ten sní a sní jen o ní.

A člověk tady na zemi,

než smrt mu hlavu skloní,

on pláče, plesá, touží, lká —

on žije a umírá pro ni.

Ba andělé tam na nebi,

když zpěv jim z harf se roní —

o čem by mohli zpívat jen,

nesmíce zpívat o ní!

7

Bůh povolal mne do ráje,

bych tam se učil zpěvu.

„Nedobře být mi samotnu!“

A bůh mi stvořil Evu.

Ne žebro vyňal z ňader mi,

leč srdce mého půli,

a proto se tak rádo teď

to srdce k tvému tulí.

A proto tak se divná teď

mi touha v srdce hostí

a jest mi, jak by srdce nám

zas měly vjedno srosti.

A proto, když jsem daleko,

zpět noha maně kráčí

a u srdce mi bolno tak,

že jest mi — ba až k pláči.

8

Kdyby ten slavíček

s svou družkou přebýval,

on by tak žalostně

o lásce nezpíval.

Kdyby to srdéčko

s tebou noc probdělo,

však by tak bolestně

v těch ňadrech neznělo.

9

Mám ti to sladké tajemství

jak slavík vyklokotat v doubí —

či mám to v slzách vyplakat,

co zmítá srdce mého hloubí?

Či kleče zbožnou modlitbou

mám z lásky vymodlit se tobě —

či pěkným snem to pošeptat

ti v tiché, vlídné noční době?

Či má ten ráj utajený

jen v srdci dřímat, jako v hrobě,

a beze slov a bez tebe

mám věčně jen to šeptat sobě?

Ó anděli můj, vyznávám

se z lásky k bohu nehynoucí;

však tobě — — ó nekárej mne

snad z mysli slabé, málo vroucí.

10

Má milá, pojď a poklekni,

teď právě čas je k modlení —

měsíček vyšel nad lesy

a čas můj minul k prodlení.

Však ruce, drahá, nespínej.

Já tebe, mne obemkni ty —

a místo rukou srdce dvě

k modlitbě budou sepnuty.

A ústa k ústům připoj mým,

z jedněch nás úst se modlit nech —

já v ústa vložím slova ti

a k nebi tvůj je pošle dech.

A bude naše modlitba

tou nejčistší, věř, obětí —

neb když se modlí andělé —

jen v tom se modlí objetí.

11

Tys jenom ještě poupátko,

jež sotva vzešlo do světa,

a přece na tvé tváři už

překrásná růže vykvetá.

A růže ta tak spanilá

a tak milounké vůně,

že duše k ní zahořela

a srdce po ní stůně.

12

Ten slavík ani neuleh

a v zpěvu celý rozplývá;

tu dlouhou píseň o lásce —

můj bože, kdy ji vyzpívá?

A z větvičky zas na větev

a odtamtud zas dolů —

a zdá se mi, že stejný stesk

nosíme v srdci spolu.

A kolkolem se ohlíží

a jasné oko zvedá —

a zdá se mi, že uhod bych,

co tím svým okem hledá.

13

Ty dívko zvláště líbezná,

jíž v světě rovné není,

mně v tobě se zalíbilo

a tys mé potěšení.

Tys čistá jak ta rosička,

co ráno z nebe splývá,

a jemná jak ta hrdlička,

když tu svou píseň zpívá.

Tys pěkná jako lilium,

jenž vůní odívá se,

a vznešenás jak denice,

když vzchází — rozdnívá se.

14

Již stalo se. Má duše bez tebe

se necítí již celou víc;

ba sebe myslit bez tebe

by bylo — nebýt živu víc.

S mou duší již jsi setkaná.

Tys chloubou její, radostí —

tys touhou mou, mou útěchou,

mou rozkoší — mou žalostí.

Z mých pustých dnů mi nebe tkáš

jak nevěsta svatební šat;

ty ve mně bdíš, ty ve mně sníš,

co já, co ty — nevím již rozeznat.

Co osud můj — mně lhostejno.

Vímť, čí jej ruka upřádá.

Z tvé ruky — byť i zkázu vzít —

i v tom se nebe zakládá.

15

Když tak se na tě dívám —

tys holubička krotká,

ta jemná, hravá, líbezná,

když s holoubkem se potká.

Mně nelze dost se nahledět

na to tvé krásné oko —

to modrojasné brány jsou

do ňader přehluboko.

Mně nelze dost se nahledět

na tu tvou tvář tak jemnou —

z ní celá duše bez klamu

i srdce mluví se mnou.

A když se na tě dívám —

ó sladká z nebe mano,

zdaž to ta ústa nejsou též,

která mi řekla: Ano!

16

Tvé oko krásné jezero,

jež v šeru tam se houpá;

v něm nočních světel milá zář

s modrým se nebem koupá.

A čisté jako křišťal je,

v něm vidět je až na dno —

leč hloub kdo do něj nahlídne,

ten utone v něm snadno.

17

Má milá, pojď, přisedni blíž,

ať zobejímám tebe;

pánbůh ti krásnou duši dal,

žes jako anděl z nebe.

Mně jest tak často, jako bych

se zpovídat měl tobě,

leč slova v ústech zamknutá

tak jako mrtvý v hrobě.

A co tak často ti chci říc,

to ani jmena nemá,

má duše toho plná jest,

leč ústa moje němá.

Jen když tě mám obejmutou

a duši v tebe vhroužím,

tu zdá se mi, že všechno víš,

co povědět ti toužím.

18

Na dubě lkala hrdlička,

dole potůček hrčel —

když jsem ti všecko říci chtěl,

nediv se, že jsem mlčel.

Kdo zabloudil v neznámý kraj,

zdaž duši svou hned poví?

A člověk příliš člověkem,

by ráj mu nebyl nový.

19

Ty hvězdičky tam na nebi —

to veliké jsou světy;

a já bych jenom věděl rád,

jaké tam tvory vsety.

Zda taky někdo odtamtud

se k nám sem dolů dívá

a jestli tam, jako zde já,

o lásce písně zpívá.

20

Ten není rekem největším,

kdo udeřen zas udeří;

ten velký, kdo byl oklamán,

a přec se nezpronevěří.

Kdo lásce doved zlořečit,

ten nepoznal ji ani,

neb láska umí odpustit

a nezná proklínání.

Kdo není schopen oběti,

ten lásky hoden není

a špatný kněz, kdo sebe víc

než svoji oběť cení.

A kdyby láska žádala

mé žití i mé nebe —

já šel bych jak ten beránek,

že miloval jsem tebe.

21

Na nebi plno hvězdiček

jak zjara sedmikrásky;

ba na tom božím světě zde

má vše svou mluvu lásky.

Fialka plna vůně jest,

kalíšek rosou máčí

a slavík, ten se nazpívá,

div hrdélko mu stačí.

Na nebi plno hvězdiček

v velebném světle kráčí

a lidé tady na zemi,

ti zpívají a pláčí.

22

Na nebi měsíc s hvězdami

a v lese plno hlásků

a na ten šírošírý svět

jak bůh by rozlil lásku.

Těch mladých lístků různý hlas

se v sladký hovor mění,

celý svět jakby rozkochán

rozplývá v políbení.

A přece vím, že v samotě

se mnohé srdce trápí

a mnohá tvář že mladistvá

se v hořkých slzách stápí.

23

Sluneční žár o poledni —

to žhoucí láska moje,

a noc — dne šerokrásný stín —

to tichá láska tvoje.

Tys velký oheň vznítila

jak země centrum žhavý,

leč oheň, tebou nekojen,

teď sám se v sobě tráví.

Já s láskou tvou chtěl hodovat,

však mně jen drobty padly,

a proto sám se nedivím,

že tváře moje vadly.

Leč srdce mnoho přetrpí,

je nemoc krotí mocí

a já se věru neznám víc,

jsem-li víc dnem, či nocí.

Tak psáno jest. A den a noc

se věčně, věčně minou,

jen jedno jim políbení —

když večír vjedno splynou.

24

Čím, srdce, čím jsi zhřešilo,

můj bože, tolik bolu,

že věčně jen se loučit má,

co věčně má být spolu?

Jak krásný by ten život byl

u věčném milování!

Však věčně musit prahnout jen —

jaké v tom požehnání?

25

A kdyby vše potěšení

v tom světě bylo vzato

a jenom láska zůstala —

ten život stál by za to.

A kdyby pravda bylo vše

a láska jenom snění —

já bych se k spánku položil

a nechtěl probuzení.

A jestliže jsem posud snil —

tak jsem snil sladce, mile,

a věčně nezapomenu,

kdo usnil mne v ty chvíle.

26

Mně zdálo se, žes umřela;

slyšel jsem zvonit hrany

a pláče bylo, kvílení

a nářku na vše strany.

Tak divně ti tam ustlali!

Na hrob ti kámen dali,

a abych na něj napsal verš —

mne vlídně požádali.

Ó lidé, lidé z kamene —

zde srdce mé si mějte,

a co jsem ještě nezpíval,

to do kamene vrejte.

Mé lásce jste nevěřili

a zhrdli mými slovy —

když bude kámen mluvit k vám,

snad vám to lépe poví.

27

Když bůh byl nejvíc rozkochán,

tu lidské srdce stvořil

a pak na věčnou památku

svou lásku do něj vložil.

A když pak na něm utkvělo

to oko jeho věstí,

radostí až se rozplakal,

když viděl vše to štěstí.

Leč při tom pláči — do srdce

se jedna slza vkradla

jako ta rosa v kalíšek

a na samé dno padla.

A proto láska velký bol,

leč bol tak sladký, milý,

že škoda srdcí nastokrát,

jež bol ten necítily.

A proto láska štěstí půl

a polovic je muka,

leč když se slza rozvlní,

tu leckdys srdce puká.

28

Tak mnoho věcí na světě,

k nimž člověk klíče nemá,

a všechněm jeho otázkám

vždy odpověď jen němá.

To lidské srdce — strastí v něm

jak hejno vlků vyje,

a přec to srdce, bože můj,

jen samé lásce žije.

A schopno lásky takové,

že až by člověk šílel

a zklamán jak ten holoubek

na věky věků kvílel.

29

Když jsem se díval do nebe

skrz ty hvězdičky zlaty,

mně zdálo se, žes světice

a já že anděl svatý.

Tu vzal jsem harfu do ruky

a písně jsem ti zpíval,

že písně svatých umlkly

a každý k nám se díval.

Ba sám bůh Otec na chvíli

v svých tvůrčích plánech stanul

a zdá se mi, že po tváři

mu slzný démant kanul.

30

Noc byla krásná, průhledná —

až v nebe vidět bylo;

ten zpěv, ta vůně a ten šum

až srdce okouzlilo.

Ó žel, že nejsi přítomná,

by slyšela jsi se mnou,

jak všechno, všechno kolkolem

řeč rozpráví tak jemnou.

Jak celý vesmír jeden zpěv,

jenž z všehoňader řine,

jak slabounký to ohlas jen,

co z lidských srdcí plyne.

31

Již nevím, zda to sen, či ne,

leč v paměti to posud —

já v soudy boží nahlížel

a národů čet osud.

Myšlénky, vážné jak bůh sám,

ty hlavou jeho táhly,

a krásné, jako jarní noc,

po milém těle práhly.

Mnohá myšlénka — celý svět,

mnohá jak píseň jemná,

mnohá — budoucí lidstva děj,

lidskému oku temná.

Tam též jsem našel lásku svou

i tvoje srdce krásné;

ta naše láska byla tam

jak obláčky dva jasné.

A na tu naši lásku bůh

s zalíbením se díval

a zástup mladých andělů

mu o ní písně zpíval.

32

Tak temnomodrá nebes báň —

a hvězdičky jak zlato;

člověku divno u srdce,

když tak se dívá na to.

A těch hvězd stále víc a víc,

že ani konce není —

a přec tam není každičká

ta hvězda k nalezení.

Jen když v dvě srdce mladinké

dech první lásky vchází,

tu na tom modrém nebi též

prý nová hvězda vzchází.

A v jednom-li z těch srdcí dvou

květ lásky schne a vadne,

tu z toho nebe modrého

i zlatá hvězda padne.

33

Ten ptáček, ten se nazpívá,

jak by byl píseň živá;

ba kdo v svém srdci lásku má,

nedivte se, že zpívá.

A ptáček ten tak od srdce

a k srdci mluvit umí,

že div by člověk neplakal,

když srdcem porozumí.

Ba často mne to napadá,

že jsem mu druhem v lkání,

neb i ty moje písně jsou

tak jemné naříkání.

34

Tak ticho kolem — zdá se mi,

že sen se k očím vkrádá,

jako když ptáček k samičce

se v měkké hnízdo skládá.

Ta noc tak pěkně ustlala —

na nebi hvězd až milo.

Snad mnohé srdce zabude,

zač dnem se kormoutilo.

Snad mnohé srdce zabude,

a co proň v světě není,

snad snem se mu to navrátí

a bude k potěšení.

35

Mně zdálo se: „Bol zestár už

a bude s ním už amen

a slzí, těch už vyteklo,

že vysch už jejich pramen.“

Tu jsem si vzpomněl na tebe

a duše má se chvěla

a cosi v ní se ozvalo,

jak by tě ztratit měla.

A oči se mi zalily,

radost se v pláč mi mění

a já poznávám s bolestí,

že slzám konce není.

36

Byly dvě boží myšlénky

co hvězdy vedle sebe

a ty jsou se milovaly

nejvíc z celého nebe.

I spadla z nebe jedna z nich

a druhá mřela v bolu,

až bůh se nad ní smiloval

a poslal též ji dolů.

Mnohou zde noc protoužily

od večera do rána,

až pak se jednou potkaly

co mládenec a panna.

A jak si v oči pohlídly,

tu poznaly se zcela

a žily v štěstí největším,

až jedna zase zmřela.

A když ta jedna umřela,

tu druhou zvala k sobě

a bůh ji za ní povolal

a zas jsou hvězdy obě.

37

Mladinký ten zpěváček —

což tak umlk znenadání?

Oči mu se zalily

jak u vřelém sbohemdání.

Mnohý snad si pomyslí:

Bože, co ho asi rmoutí?

Tvář má hezkou, mladinkou

a zpěv milo poslechnouti.

Ach mladinká, hezká tvář

nedá srdci úlevu;

a byť se i líbil zpěv —

není vždycky do zpěvu.

38

Tak jak ten měsíc v nebes báň —

tak láska v srdce vchází,

a tajný bol a tichý žal

ji v chůzi doprovází.

A co dřív člověk netušil,

v tom šerém světle spatří

a tajný bol a tichý žal

se divně v písni sbratří.

Leč mnohá též se bouře zlá

v ubohém srdci shlukne,

a než ji v písni vysloví —

jak mnohé srdce pukne.

39

S dnem noc se navždy rozešla.

Den jako Jidáš zrádný

a večer plný krásy jest

a neodolá žádný.

Tu přijdou jasné hvězdičky

s tou lunou stále bledou

a v háji něžné hrdličky

přesladký hovor vedou.

Srdce se srdci zpovídá,

myšlénky v dálku táhnou

a ústa touhou žíznivá

po políbení práhnou.

40

Vy všichni, kdo jste stísnění,

již pojďte, pojďte ke mně,

zde složte z beder útrap tíž

a zapomeňte jemně.

Já lásky říš zde založil,

kde druh se k druhu vine,

a vše, co má kdo na srdci,

to v pěkných písních plyne.

Zde nezná soka závistník,

zde řeč jak píseň sladká,

zde lev je jako beránek

a dravci holoubátka.

Zde léky všechněm útrapám,

zde srdce věčně mladne,

zde neovádá růže květ

a nepřátelství žádné.

41

Z svých písní trůn ti udělám

za velkých pěvců příkladem,

za žezlo ti své srdce dám

a slávu svou za diadém.

Za zákon lásku vyvolám,

svou písní oslavím tvůj den,

v tvou duši vleju lásky slast

a sladkou touhu ve tvůj sen.

Ptáčků ti písně přivolám,

máj nastele ti k nohoum květ

a nebes hvězdám rozkaz dám

a v nebe změním celý svět.

A srdce všech ti podmaním,

ráj vyzpívám ti z hrobu zpět

a královnou tě provolám,

kam šírošírý sáhá svět.

42

Nediv se, jestli uslyšíš

o sobě ptáčky zpívat;

onehdy přišli podvečír

se k oknu na mne dívat.

A přišli opět, přišli zas

co k známému již druhu,

neb jsem jak oni svoboden

a doma v jejich kruhu.

Já písně zpíval o tobě —

ty byly plny lásky

a podle nich si ladili

i ptáčkové své hlásky.

Onehdy pak jsem navštívil

zas já ty ptáčky v háji —

tu jsem se věru podivil,

jak ty mé písně znají.

43

Ten boží svět tak daleký

a stálého tak málo;

bolestí v světě na tisíc

a radostí tak málo.

To srdce za sto bolestí

si jednu radost koupí —

a přec to srdce, bože můj,

pro lásku vše podstoupí.

44

Hej, jaká radost v kole

a v náručí mít holku!

Pojď, bledý hochu, tančit —

já dám ti zahrát polku.

Aj, bledý hoch se zachvěl,

jak mráz by mu vjel v oudy,

a po těch bledých tvářích

mu tekly slzí proudy.

45

„Nedobře lidem bez zpěvu“ —

tak bůh v svých soudech mluvil —

a stvořil lidem básníka

a to mu věno uvil:

„Co živ jsi, neměj pokoje,

jen o bolestech zvídej

a v naději vždy oklamán

chleb svůj jen v pláči jídej.

Nech srdce na krev zderou ti —

ty na tu krev se dívej,

nech štvou tě po všech končinách —

ty miluj je a — zpívej.“

Ten lós nám pěvcům obecný.

Svět zná jen naše zpěvy,

však co nás k zpěvu pohnulo —

to žádný v světě neví.

46

Já na čas dlouhý oněměl

tak jako skála pustá;

však jedno tvé políbení

mi rozvázalo ústa.

To bylo jak dešť májový

na půdu deště lačnou;

teď sladké písně v duši mé

zas hojně rašit začnou.

47

Můj bože, všecky nároky

zde ze své duše skládám;

jen aby zpěv mi zůstal můj —

jen o to tebe žádám.

Kdybys mně vzít měl zpěvu dar —

pak nechci déle žíti,

a za zpěv chtěls mi štěstí dát —

já nechci šťastným býti.

48

Požehnaný, jenž pomazán

na pěvce rukou Páně;

on v soudy boží nahlédnul

i v lidských ňader báně.

On zná ten velký světů žalm

i zpěv, jejž zpívá ptáče,

on srdce tlukům rozumí,

kdy plesá, i kdy pláče.

Co jiným lidem tajemstvím,

to před ním rozestřené,

on vůdcem lidu božího

do země zaslíbené.

On králem velkých království,

on knězem lidstva spásy,

a co v něm leží pokladů,

jsou neskonalé krásy.

49

V tvých rukou mnoho spočívá;

já srdce své v ně vložil,

v něž pánbůh pěkné písně dal,

bych lidské štěstí množil.

A srdce divná květina —

ne všude kořen vpustí

a od lásky to závisí,

zda hynout má, či růsti.

A srdce divná květina,

jí nejvíc třeba rosy,

a jen když nebe příznivé,

pak krásné plody nosí.

A z tvých-li rukou srdce mé

k národa vzejde zdobě,

věř, pozdní ještě věkové

že budou žehnat tobě.

50

Já v trouby zahrát rozkázal

k slavnému zmrtvýchvstání;

já veliký mít budu soud —

vy buďte předvoláni.

Vy, kdo jste lásce bránili

a strojili jí muka,

vám ať je věčné zoufalství

a věčně srdce puká.

Leč vy, kdo věrni byli jste

a vytrvali stále,

vy pojďte na mou pravici

a požívejte dále.

Vám zvláštní nebe v nebi buď,

neb milovavše sebe

jste na zemi již požili,

co nazývá se nebe.

51

Kdo v zlaté struny zahrát zná,

jej ctěte víc než sebe,

neboť vás tak bůh miloval,

že poslal vám ho z nebe.

Hrozné, když bůh neourodou

a morem trestá přísně;

však ze všech trestů největší,

když národ nemá písně.

Ten národ ještě nezhynul,

dokud mu věštec zpívá,

a píseň v nebi zrozená

i ve smrt život vlívá.

52

Nekamenujte proroky.

Neb pěvci jsou jak ptáci;

kdo hodil po něm kamenem,

k těm víc se nenavrácí.

Soud boží na se národ zve,

jenž pěvce své ctít neví,

a nejstrašnější kletbou jest,

když bůh odejmul zpěvy.

Jeť srdce pěvců nejčistší

a všeho hněvu prosté,

a co vám zpíval od srdce,

to ve svém srdci noste.

53

Z nebe se snáší andělé —

a to jsou zlaty spánky,

a každý z nich přináší snem

přemilé radovánky.

Ti kdekoliv se zastaví,

tam pěkné věci vědí;

ti vědí, jak to v nebi jest,

a snem to vypovědí.

Pojednou víčka klesají —

ó sladká, sladká spánku moc!

Tvůj obraz vidím před sebou —

milenko drahá — dobrou noc!

54

(Mým písním)

Již jděte, milé dítky mé,

vám zde víc stání není;

na cestu ještě přijměte

otcovské políbení.

Snad že vám leckdes otevrou,

kde budete i ctěny,

však budou taky spílat vám —

to buďte připraveny.

Leč to vám mysl nekaliž

ni na čelo sej vrásku;

neb mnoho lidí na světě

a málo jich zná lásku.

55

V nebi bledá luna stála,

mně se jedna píseň zdála.

Přišli ptáčky, povídali,

že jsme tak se milovali.

Že to jarní polní kvítí

svatebním chce rouchem býti.

Že ten břečtan tobě v slávu

věnec podá na tvou hlavu.

Že zdobena sterem vděků

budeš mou na věky věků.

56

Do dálky odjíždí

v zármutku mnohém,

ještě se ohlíží —

panenko, sbohem!

Ještě se ohlíží,

šátečkem točí,

šátečkem utírá

navlhlé oči.

Již se s ním zavřely

ty kraje cizí,

jako když skřivánek

v povětří zmizí.

Zmizí a přijde až

po čase mnohém,

ale než přijde zas —

panenko, sbohem!

Dodatek z druhého vydání (1862)

I myslil jsem si, jak by as

bez lásky bylo světu;

svět byl by pustopustá poušť

a v světě žádných květů.

Světem by srdce bloudilo,

až žalem by se zhnětlo,

a smutno v něm jak na světě,

než bůh řek: Budiž světlo!

A smutno tak, že na zemi

by nechtěl člověk žíti,

že sám bůh Otec na nebi

by nechtěl bohem býti.

Což platno, že ten slavíček

tak přelíbezně zpívá,

když odcizeno srdce mé

a u tebe jen dlívá.

A kdyby ještě líbezněj

zpěv jeho vábil uši,

což platno, když tě v srdci mám

a plnou tebe duši?

A to tak krásně líbeznou,

že sotva člověk tuší;

že bych ti z nebe hvězdy snes

a za tebe dal duši.

Tak často mně to připadá,

když přivinu tě k sobě,

žes kvůli mně zde na světě

a já že kvůli tobě.

Není to snadné světem jít

a nezabloudit v scestí;

leč štěstí v světě největší

být druhu svému k štěstí.

A má-li král svou korunu,

bůh má-li svoje nebe

a má-li ptáček jarní háj,

mám já, panenko, tebe.

Což je kvítí krásné,

které kvete v poli;

ale po tom kvítí

srdce nezabolí.

Často vidím ve snu,

má panenko, tebe;

ale to tak krásnou

jako anděl z nebe.

Ale ještě hezčí

nežli kvítí v poli,

že když vstanu ze sna,

že mne srdce bolí.

Ty hvězdičky tak drobounké

a nebi ku ozdobě

tak sladce dolů shlížejí,

jak by mne zvaly k sobě.

Ach ne, vy drobné hvězdičky,

vám sluší v nebes kole;

mně milo tady na zemi,

já zůstanu radš dole.

Nevíte, milé hvězdičky,

ba netušíte ani,

jak krásné nebe na zemi

u sladkém objímání.

Tys ruku svou položila

na moji pyšnou skráni,

tys ústy něco šeptala

tak jako požehnání.

Tys rozevřela duši svou

ve sladké lásky době,

a co jsem snít si netroufal —

tys vinula mne k sobě.

Tys posvětila harfu mou

i celé srdce moje,

tys požehnala písni mé

do posvátného boje.

Z mých očí slzy zmizely

a z čela mého vrásky,

v mé duši vyjasnilo se —

a já jsem věštec lásky.

Až tělo zemi odevzdám

a bohu svoji duši,

pak žádám, abych pohřben byl,

jak na pěvce se sluší.

Na hlavu věnec bobkový

a do rukou chci lyru,

ať vědí noví sousedé,

kdo vchází v přístav míru.

Mně lyra byla svatá vždy

a nikdy hračka pouhá;

ať jest mi ještě ozdobou,

kdy noc mne skryje dlouhá.

Až v hrobě nám se zasteskne,

já zpěvem k nim se vmísím,

já zpěv jim z duše zazpívám,

já k životu je vzkřísím.

Však pakli vy zde život snem

neustanete trudit,

pak mrtvé na vás probudím

a ti vás přijdou vzbudit.

Dodatek z třetího vydání (1871)

Jsem jako lípa košatá,

když oděje se k svátku;

ty krásná růže májová,

pojď sem do mého chládku.

Zde vůní dýchá každý list,

zde bzučí včelek roje,

večer sem letí ptáčkové —

to myšlénky jsou moje.

Ty odletují daleko

jak od domova děti;

však ty-li ke mně zasedneš,

již více neodletí.

Vy malí, drobní ptáčkové,

vy zpěvosniví spáči,

zda vzpomene si který z vás,

že já umírám v pláči?

Měsíčku, postuj na nebi,

bych potěšil se v tobě;

mé lásky žár je vychladlý —

my hodíme se k sobě.

Poslední plamen usíná,

mně zbývají jen slova;

a přec bych vše zas rozdmychal,

bych nešťastným byl znova.

Poduškou byl mně zármutek

a slzy místo spaní;

mé srdce, ne tak hlasitě,

již dám se na pokání.

Měsíček oknem vchází k nám,

má rubášové šaty

a v srdci mém cos doznělo

jak ptáček kropenatý.

Měsíčku, zapal hvězdy tam;

rosou nechť květ se šatí,

slavíka probuď ze spaní,

jen lidi — ty nech spáti.

A neste lásku nádhernou —

však mrtvolu tu znáte;

jsem teď jen člověk nebohý —

ach škoda nastokráte.

Básně mimo sbírku

Mám bázeň, drahá, o tebe,

pakli nás lós kdy spojí,

že mého kletba osudu

též ztiží hlavu tvoji.

Jáť druhý v světě Ahasver,

jejž osud bičem hání;

mněť otec kletbu v podíl dal

namísto požehnání.

Za šera

Přeněžným jara dotknutím

se matkou stala země;

již pučí poupě panenské

a ptáček zpívá jemně.

Potok se v písních roztopil,

i kvítku řeč je dána,

láskou se růže zarděla

jak jasné slunce zrána.

Buď požehnána tisíckrát,

žes hnula srdcem ve mně;

tys ve mně k světlu vzbudila,

co tušil jsem jen temně.

V mých prsou sladká bolest bdí —

z ní pučte, milá kvítka,

již spějte, písně, z ňader ven —

jsteť mojí lásky dítka!

Vy slavíkové v háji,

ký žal to bez úlevy?

To nejsou vaše písně —

to duše mé jsou zpěvy.

Vás, konvalinky v poli,

jaká to rosa máčí?

Ta rosa víc než sobě

podobna mému pláči.

Kde jsi, má růže spanilá,

že pozbyla jsi vůně?

Má naděje mi zemřela

a na smrt láska stůně.

Probírám srdce poklady

a zkoumám duše schráně,

ach jaké je to bohatství,

nemám ni slzu za ně!

Můj osud již se nezmění;

nepokveteť, co vadne,

a kam nesvítí slunce víc,

netřeba vláhy žádné.

Pohádky z naší vesnice

Naše vesnice

Ty stará vesničko na klidné pláni,

když uvidím tě, poutník zemdlelý,

tys vždy tak zleštěna mi k uvítání,

jak v matky vráskách úsměv utkvělý.

Jdu kolem našedlé tvých chalup pleti,

kam hledím, srdce mého vejskne kus,

má mladost ze všech koutů vstříc mi letí,

má duše cítí mládí lehký klus.

Vše známo tak. Jde pasák s líným stádem

a smekna v letech couvá nazpátky —

ej brachu, na očích ti poznám snadem,

že dosud zdrávy naše pohádky!

Jde hrobník s motykou a písní,

hrob starý překopat jde na nový,

ej brachu, víš-li, jak jsi býval v tísni,

když jsem se ptal, kdo spí ti pod rovy?

Vůz jede do polí a v luka —

znám každou bíle ušlapanou mez,

z níž skřivan k nebi rozpínal se tluka

a křepelka kde tloukla „pět peněz“.

Jde starý houslař, v očích mhu a mžitky,

znám jeho houslí dušné rozmary:

„Už, pane, nejsou jako tenkrát pitky

a co do písní není nad stary.“

Jde matka, otci dítě ke rtům zdvihá,

jde dívka s větou v oku tajemnou —

všech tvář je mně jak otevřená kniha,

v ní celý život popsán přede mnou.

I zavzní zvonek na červené věži,

jak starý přítel, tak má teplý zvuk,

a když mu zpěvný tlukot po vsi běží,

já slyším v něm i svého srdce tluk.

Vše známo tak. Znám vetchou mechem střechu

i každé hnízdo poznám pod krovem

i lašťovky, jež vstříc mi nesou těchu,

jak dosud dobře být tu domovem.

Znám každý komín. Pyšní se a bočí,

jak statný šuhaj fouká v kotouč dým

a dým se v mráčky, lehké tvary točí

jak u krbu hra pohádek a šprým.

Ach u krbu! Kdy večer oheň šlehnul

a rudo barvil hochů smahlou tvář,

z nás každý jako duch a dech se nehnul

a každý, kdo k nám sed, byl pohádkář!

Tu děje rostly veselé a smutné,

nám často slza kápla v důlků smích,

nám tekly hodiny jak víno chutné

a víc než v víně opojení v nich.

Ach u krbu! Jak mha se rouška zdvihá

a lesklých hrdin řad jde kolem nás,

zrak samá jiskra, zlatem šat se mihá,

ti sotva zajdou, noví vzejdou zas.

A každý rek náš jako starý známý,

jak příbuzný, jak soused, dobrý strýc,

když padne, v rov jej kladem se slzami

a vzdechů za ním pošlem na tisíc.

Nuž ku krbu! Tam k louči zas si sedněm,

tam celý svět nám bude pod krovem,

ty dávné postavy si z duše zvedněm —

tam buďme zas jak tehdá domovem!

Šumaři

Jdou šumaři od města k městu,

ode vsi ke vsi pořadem,

jak tažní ptáci krátí si cestu,

zásobí plesem celou zem.

Jdou šumaři, u prahu se staví:

„Růžové dívky, pojďte ven,

my na stálé vám zahrajem zdraví,

dopředem den vám v pěkný sen.“

Hned v spanilém děvčata lemu,

jako když růží nakvěte,

a kde jsou švarní mládenci k čemu,

hned se to v kytky proplete.

Neb jak co ti šumaři hrají,

vjede těm hochům do nohou,

a které srdce ztvrda se krájí,

trouby mu roztát pomohou.

Tak praví již soudové boží —

v hudbě se zákon naplní;

když kolo roste, láska se množí,

lidé se v párky doplní.

Tak stvrzují otcové, matky,

neb když se tanec rozehrá,

to vyjdou, kývnou na prahu chatky —

ať jen to pánbůh požehná!

Jdou šumaři od města k městu,

ode vsi ke vsi pořadem,

jak tažní ptáci krátí si cestu,

vesele zvučno bude všem!

Král Sáva

Sté panoval léto Sáva král

a byl vždy věhlasem jasný,

tu knížatům, pánům vědět dal:

„Chci znáti, kdo z vás je šťastný.“

Jak knížatům přišla o tom věst,

hned každý zadumán sedne,

životu kouká v zašlou tresť,

to jak když záclonu zvedne.

A postavy uzří zlačnělé,

jak po cti vyzábly hladem,

v nich duše už mrtvě ztupělé —

v nich sebe poznává snadem.

Zří jeden, jak jaro promrhal

na časnou jeseně vrásku,

tamten, jak žen na sta miloval,

a přece nepoznal lásku.

A ten zde, jak choť má křehkou ctnost,

to dlouhou nocí jej trápí,

tamtomu je rozmar řídký host,

ač často vínem jej stápí.

Svou každý jen chorou vidí část,

ta kalným pohledem leká,

v tom nemnoho blaha, velká strast —

král smuten na trůně čeká.

Král Sáva jde z trůnu zasmušil,

jde k moři, po břehu kráčí:

„Co platno, bych sto let králem byl,

teď stý rok loučím se v pláči?“

Tu uvidí chyšku chudobnou,

v lov rybák spravuje sítě

a matka si písní lahodnou

v sen hejčká anděla dítě.

V kout uloží si je na plenku,

je postře bělavou sítí

a hlídá mu sen i myšlenku,

jež z plných tvářiček svítí.

A rybák se v práci zastaví,

jde blíže, pokradmo, v tichu;

ty tvářičky rdí se do zdraví

a hrajou v líbezném smíchu!

On z dítka se dívá na ženu:

„Toť ráj, toť nebe je vlastní!“

A žena stře náruč blaženu:

„Hle, muži, přece jsme šťastni!“

Jde s úsměvem na trůn Sáva král

a z trůnu knížatům věstí:

„Kdo u matky štěstí nepoznal,

byť král byl, neviděl štěstí!“

Pohádka o hvězdné panně

V plň krásy panna rozvita,

ta měla půl světa v moci,

jak ptáček za dne ukryta,

v noc byla královnou noci.

Tvář světlou měla z měsíce

a z jeho paprsků šaty,

z hvězd stužky v hlavě, jehlice

a závoj z oblaků sňatý.

My dítky tichounko hravy,

jak z hnízda vypneme hlavy.

I sedla v lese pod skálu,

tu smrt šla okolo s kosou —

na těle masa pomálu

a nohu do kosti bosou.

Cos v důlkách divě zasvitne,

jak z píly vycení zuby,

prst do žeber se zachytne:

„Mé dítě, srdce mám v ruby!“

My dítky zleknuty, plachy,

jak v hnízdo tíhneme strachy.

Co dívka na to odpoví?

Smrt k slovu kloní se uchem

a slyší vánek májový

jak píseň zahrávat vzduchem

a slyší klokot slavíků,

sen lesů v dřímotu sladkém,

hru vody v stínech trávníků,

když hne se v zvučení hladkém.

My dítky tichounko hravy,

jak z hnízda vypneme hlavy.

„Ach mou ty buď jen nevěstou

a slyš, co vystrojím hodů;

mláď hrobů pozvu peřestou

a družby zpráchnilých rodů.

Nám hudci drnknou v tenkou kost,

v hnát písknou za malé platy

a nevěsta i ženich, host —

jak měl by mydlené paty!“

My dítky zleknuty, plachy,

jak v hnízdo tíhneme strachy.

Co ona? V úsměv prokvitne —

jak sňal by nebeské hvězdy,

sto krásných hlav se zakmitne,

sto vil k ní zatáčí v sjezdy,

sto dítek jak motýlí let,

jak včelky v píseň si bzučí,

v rej pne se ruka, šeptá ret:

„Tak nás to královna učí!“

My dítky tichounko hravy,

jak z hnízda vypneme hlavy.

„Ach, k svatbě-li tě povedu,

všech mrtvol tobě dám skvosty,

já v hrobky králů zajedu

přes bohů zvětralých mosty.

Tam otevřem si komoru

až po strop dlážděnou z lebky,

ji na klíč zamknem, závoru,

tam v sen se stulíme hebký.“

My dítky zleknuty, plachy,

jak v hnízdo tíhneme strachy.

Co ona? Koukne do šeřin.

Slyš! Pastýř píšťalu ladí,

sny ptáků táhnou od keřin,

hnízd lůžka nápěvem sladí.

Jak nevěsta se usmívá,

tká růže na nebes blánu,

tvář červánkem se zardívá:

„Nuž buďsi, počkej jen k ránu.“

My dítky tichounko hravy,

jak z hnízda vypneme hlavy.

„A osladit ti líbánky,

hej, bude svatební cesta,

všech bojišť sjedem dýchánky,

vše mrtvá, propadlá města.

A dávných říší zvadlá líc

a zhaslé národy v troudu

nám od hřbitovů vyjdou vstříc

jak předzpěv věčného soudu.“

My dítky zleknuty, plachy,

jak v hnízdo tíhneme strachy.

Co ona? Ruce prostírá,

kam sáhne, hvězdička zmladne,

ta, kde se poupě otvírá,

co rosa na poupě padne;

už hvězdami zem poseta,

den klepe v nebeskou bránu,

svět širý jitrem prokvetá:

„Nuž buďsi, počkej jen k ránu.“

My dítky tichounko hravy,

jak z hnízda vypneme hlavy.

„Ach, jen co kosu nabrousím,

hned v dar ti požnu, co mladé,

já poupě dítě zardousím,

jež matka na prsy klade.

V dar dívčích tváří strhám květ,

v dar zem ti zaplavím nachem,

že vítaje tě zleklý svět

k nám v hroby uteče strachem.“

My dítky zleknuty, plachy,

jak v hnízdo tíhneme strachy.

Smrt čeká, a když nabrousí,

oj, mrkne denice ranní, —

hned světla, jak když natrousí,

a svět je obrácen dlaní.

Smrt kouká — kde je nevěsta?

Ta mizí neznámou mocí,

jak ptáček malá, peřestá:

„Chceš mít mne? Počkej jen k noci!“

My dítky tichounko hravy,

jak z hnízda vypneme hlavy.

Lesní žena

Tak častují pasáci hosta,

u ohně k ránu posedí

a jako hvězd na nebi do sta

pohádek jemu povědí.

To jako ty jiskřičky z dýmu

pohádek letné postavy

jim šlehají z pravdy a šprýmu,

do jedné k nim se dostaví.

Ta jedna, ta přišla jak živá,

sedla si těsně ku hosti:

„A o čem tvá duše jen snívá,

dosyta dám ti, k radosti.“

Hned ruku mu doměkka zdvihne,

hledem mu kývá v znamení,

hned srdce a duše mu jihne

v neznámém smyslů zmatení.

Hned odchází po jejím boku,

na loket hlavu složenou,

a vše, co má pěkného v oku,

hřeje mu v duši blaženou.

Že nedbá ni nevidí cesty,

že jdou až v lesů houštiny

a pod tenké, šumivé klesty

na vonné, měkké loučiny.

A jak jí tu zář v oku střehne,

jako by v měkkých růžích stál,

rtem ona se na rty mu sehne,

zašeptá, dýchne: „Pojď jen dál!“

Hned každý strom rozvázal ústa,

rozpráví divně tkanou řeč,

ta na hudbu z šumotu vzrůstá,

táhne kol srdce tenkou leč.

Hned rozpráví lísteček tenký,

slovům lze milo rozumět;

byl pupencem za prvosenky,

nyní je zplna zlatý květ.

Hned rozpráví našedlé ptáče,

zahraje vzletnou do skoku,

pak zavejskne, po větvi skáče,

vede si družku po boku.

Hned rozpráví zurčivý pramen,

žblunká si v cestu květnatou,

až omšelý probudí kámen

s ozvěnou v píseň napjatou.

Hned pryská a rodí se písní,

líbějších nikdo neslyšel,

ba krásnější sotvakdo vysní,

byť ani ze snů nevyšel.

Vše vidí tu jakoby ve dne,

a jak by v samém kvítí stál,

výš ona ho ramenem zvedne,

rozpráví, šeptá: „Pojď jen dál!“

Hned vykoukly za každou chvojí

tvářičky mladé, růže květ,

strou náruč a v náruč se pojí,

v líbání měkký tisknou ret.

Jich lokte jak lilie sněžné,

očka jak hvězdosetá noc

a v zvonečků poháry něžné

sbírají rosy chvělou moc.

Hned postavy pitvorným spěchem

z tmavého rostou kořene,

v šat pokryty korou a mechem,

na smích a na žert stvořené.

Tu, jako by svolal je z lesů,

s jeleny laňky přilétly

a na každé přijíždí v plesu

mládenců půvab vykvětlý.

Ti táhnou se v průvodu táhlém,

každý svou vede nevěstu

a mužíci v poskoku náhlém

na pochod hrajou, na cestu.

A komu se po skrytu steskne —

luna bdí víc jen pro snění

a hvězdy se spouštějí leskné

co noci zlaté třepení.

Je kolem tak luzno a krásně,

řečí a zpěvů, bílých těl,

to jako by na křídlech básně

na pokraj ráje zaletěl.

Je všecko tak luzné a krásné,

ale když zřel jí do oka,

přec vše to jen bledne a hasne

a on si vzdychá zhluboka.

Tu z jejího oka to šlehne,

jako by mezi blesky stál,

rty palčivé na rty mu sehne,

rozpráví, šeptá: „Pojď jen dál!“

Když objati kráčejí k sluji,

šlépěji v hedbáv měkne mech,

kde postojí, kapradí bují

a rosou páchnouc chladí dech.

Tu ve sluji sedátek stero:

„Odpočiň zrakům znaveným,

tu sedneme v průhledné šero,

zdřímnem si spánkem blaženým.“

Pak doznívá hudba a hraní,

myšlenka vyznívá tu v sen,

a zdřímne-li na její dlani,

nespatří více příští den.

Ba zdřímnul, a dříve než tuší,

spjala ho v sladké beztrudí,

pak vypila mladou mu duši,

sotva ho v den kdo probudí.

— — —

V den čekají pasáci hosta,

u ohně s ním že posedí,

sic umějí pohádek do sta —

dnes ani jednu nevědí.

A večer, kdy došlo to k řeči,

zasedli v starém pořádku,

ach měli dnes zásobu větší

o jednu novou pohádku.

Král Jindra

Král Jindra ztratil korunu

a zavolal si blázna:

„Pojď, šašku, musím ze trůnu,

má hlava je tak prázna.“

Vzal šašek housle do ruky,

měl v nich tak divné noty:

„Když chceš jim vládnout bez muky,

pojď ke mně do roboty.“

A tu, jak dříve s bláznem král,

teď s králem chodí blázen,

a kde si sed a k houslím hrál,

byl Jindra trudu prázen.

A usedli si v hospodě,

tam zpívali až k ránu,

že lidé žijou ve shodě,

když mají víno v džbánu.

A usedli si na trhu,

tam zpívali až k šeři,

jak trudno dívkám v noclehu,

když hoch se zpronevěří.

A usedli si pod hradem,

král zpívá tam až k noci,

jak nádherný z hvězd diadém

noc královna má v moci.

Tu paní k oknům přisedly,

zpěv k srdci jim se loudí:

„Já jsem ten měsíc vybledlý,

když pustou nocí bloudí!“

Pak sedli už jen na mechu,

král zaplakal si v dlaně

a blázen pravil v útěchu:

„Tak poslouchají maně.“

Návštěva

Namíchal paní pro spaní:

„Tys, švakrová, jak z růže květ!“

Vtom mrtvá víčka odclání:

„Co chceš tu ještě uvidět?“

A skokem k lůžku přikvačil

a palcem víčka zatlačil.

Hned líbal ňadra okrouhlá,

šíj bílou, z růže tkaný ret,

zas mrtvá z lůžka prokoukla:

„Co chceš tu ještě uvidět?“

A skokem mrtvou uchopil

a v rakvi víkem poklopil.

Když byla v hrobě pohřbena:

„Teďs, švakrová, můj celý svět!“

A v měkká klad se ramena

jak do hedbáví, na samet;

až v půlnoc hlavu pozvedne:

„Co chceš, ty mrtvá, vedle mne?“

A mrtvá tak, jak o ní snil:

„Bez tebe nechci v hrobě spát,

tys špatně oči zaklížil,

já, kdy chci, mohu k tobě vstát

a já chci sestru uvidět,

jak od tebe jí sladne svět.“

A mrtvá kouká v duše skryt,

ba v nejtajnější srdce kout,

chce manžel z lože vyskočit,

však nemůže ni rukou hnout,

jen mrtvé hledí pod rubáš:

„Ach ty mně duši vykoukáš!“

A z mrtvé bílý plane svit,

má ruku zvednutou jak v soud,

chce manžel sestru probudit

a nemůže ni hlasem hnout,

jen mrtvé hledí pod rubáš:

„Ach ty mne k hrobu vykoukáš!“

Když bylo ještě s půlnoci,

vylítla sestra ze spaní:

„Ach spějte, lidé, k pomoci,

mně pán můj stydne ve dlani!“

Však pomoc marná dočista,

kdo dobděl, vstát se nechystá.

Pod hradem

Ved cikán hocha za stádem,

pás chrty, koně pod hradem

a koukal vzhůru temně.

Pan kníže z okna patřil ven:

„Tam nejkrásnější z mých je fen,

hned přiveďte ji ke mně!“

Jde sluha s pána rozkazem:

„Tys ukrad fenu, dej ji sem,

sic krev poteče brodem.“ —

„Já pánu tvému ukrad víc,

mám jeho krev a jeho líc,

mám jeho syna rodem!“

Šel sluha nazpět do hradu:

„Slyš, pane, neznám výkladu,

však s posměchem se rouhá!“

Strh kníže pušku z přístěnu

a z okna křik jak v plamenu:

„Ať dokáže ten slouha!“

Zdvih cikán dítko do výše:

„Tvůj syn to splatí nejspíše,

když neznáš rodokmeny;

neb že je krev v něm knížecí,

já psy mu kradu stavěcí,

ty však nám kradeš ženy!“

Psy vodí cikán za stádem,

má švarné koně pod hradem

a vzhůru kouká temně:

„Pojď, pane kníže, z hradu ven,

mněs nejkrásnější ukrad z žen —

pojď pro syna si ke mně!“

Pomník

„Ty starý hrobníku, tys němý,

když o starém chcem slyšet hřbitově,

kde rovy srovnány jsou s zemí

a jediný jen pomník na rově.“

— — —

Máť hřbitov, děti, paměť krátkou,

stár, zapomíná také dohola,

jak ospalý bdí nad památkou,

už sám je s mrtvolami mrtvola.

Pak marné všecko naše ptaní,

kdo byli, jež bral v nocleh, za hosti;

rod, jmeno, statek, zaměstnání —

tu vizte, ukáže vám na kosti.

Jeť k smíchu mně ten kámen bílý,

že ještě chce si hráti na pomník,

ten šlechtic zchudlý, pošetilý,

jenž neví, že je dávno nebožtík.

Byl anděl kdys, teď kus té hlavy

mu v blátě s lebkami se kutálí,

měl těžká roucha, zlatohlavy,

teď v cáry mu je větry zcuchaly.

Kdys nápis měl, a čas mu brouskem

až k nepoznání slova ubrousil,

měl křídla, čas je kus za kouskem

jak ptačí pírka škubal, potrousil.

Měl pochodeň kdys v ruce jedné,

měl v druhé k právu pozdvižený meč —

teď lidské oko nedohledne,

nač chtěl si svítit a nač míti seč.

A přec chce mluvit? Jedno jmeno,

nechť jmenuje jen jedno století,

jež v hroby tam je rozloženo,

a pohne celých věků pečetí!

Čí byly rozryté ty rovy,

kde v nepořádku všeho stavu hnát,

vrah, lotr, dcera, otec — kdoví

co líbá se tam za noc nastokrát!

Kdo byli, kdo? Snad žilou naší

plá krev jich, z věků k nám až scezená,

snad naše ptaní, milí braši,

je poslední jich v světě ozvěna.

Nic neví. Jest to mluvka prázný,

k nám z mrtvol jen se hlásí o slovo

a přemluví jen živé blázny,

že jím ti mrtví živnou nanovo.

A to jest pomník! Zejtra s pluhem

jde oráč, hroby zorá do řádků,

zrn zaseje, vše bude luhem —

komuže pomník stál tam v památku?

Choděra

Prostovlasý, rozcuchaný

na návsi se rozhání:

„Slyšte, lidé, na vše strany,

budu míti kázání!“

Po kněžsku vydychnul z hrudi,

dělal křížů znamení:

„Praví kněz: My, co jsme chudí,

že jsme blahoslavení.

Tobě snadno v to se míchat,

kdyžs tak svatě natylý,

a vám snadno o tom slýchat,

když jste tělo spravili.

Ale jak to chudým snadné,

slyšte slova proroků:

Hle, nám tělo tuze chřadne

bez střechy a obroku!

Chudý — svatý! V tom-li vězí

svátostí všech prameny,

copak vadí vám i knězi,

by byl blahoslavený?

Na rok jen se do mne vtělit —

vsadím, že z té výměny

za půl léta bude pelit

jako komoň splašený!

Vítr, déšť nezhruba lidsky

vous mi češou, šediny,

a váš pes tak uličnicky

v šat mi dělá štěrbiny,

a vy, přijdu-li k vám s prosbou,

nejste lepší o mnoho,

sám váš kněz mne vítal s hrozbou —

tisíc láter do toho!“

K zemi klesá, pozvednou ho:

„Slyšte konec kázání,

já jsem svatým tuze dlouho

a mám špatné zastání,

srdce puklé, zvadlé síly,

v duši vše tak zmatené —“

Kles a už ho nevzkřísili

mezi blahoslavené.

Dva stíny

Jde měsíček vejpůl nakrojen,

v běl řeka leskne se, hučí,

les ze sna tak dýchá spokojen

a v ptáků nápěvy pučí.

Dva stíny si sedly u řeky,

cos z rukou smývají, šatů:

„Ač prokleti snad jsme navěky,

já nechci dozráti katu.“

Tu povídá druhý: „V duše tmách

už zhasla hvězda mi každá,

kam duše jen pne se v myšlenkách,

na každé sedí jí vražda.“

A první: „Toť naše řemeslo,

stín časem počíná lekat,

a chceš-li, by katu vyneslo,

jen počni k pokání hekat.“

A povídá druhý: „V duši mé

noc lká, sejc houká si hlasně,

hlad vyje, a nežli tušíme,

vlk o dlaň otře si dásně.“

A první: „Mít duši takovou,

jež lup by chtěla mi kazit,

hle, zbraň na ni mám již hotovou

a v hrdlo umím ji vrazit.“

Dva poskočí stíny na břehu,

jak vlk se za vlkem honí —

skví voda se jako do sněhu,

dva stíny strhly se do ní.

Starý kozák

V hospodě ruchu a puchu,

tam housle, klarinet, bas,

pošinul čepici k uchu:

„Stůjte, ať do toho ďas!“

Zakroutil našedlé kníry

a rukou podepřel bok:

„Kozák jsem ze staré míry,

já vím, co do kulí krok.

Ale mně s takovou směle,

mne českým poplivnout psem,

jedna, dvě — a má ji v těle,

pak ať mne ubije v zem!

Koukáte, kůřata měkká,

to každý jak sysel je tich,

pošeptmo kleje a heká

a nahlas polyká smích!

Koukáte, výkvěte mladý —

mít k tanci ohnivý kvap,

pro holky hlazené brady,

fi, a krev ze srdce bab.

Neznat, co muži je svato,

co krásné, veliké dost,

však na všem trpěti bláto

a mít je za pravý skvost —

fintit se, čechrat si vlasy,

být klepnám hledaný rek,

hejřiti pitky a kvasy,

tvář mít jen na políček —

na velkost zvedati tretku,

mít v hádku bojovný sluch,

odvahy však ani špetku,

a zvát to mladistvý ruch —

koukáte na tu krev línou,

jak sešlá v mém zrcadle jest —

přisám —, tvář nemáte jinou,

dosud v ní nevidím čest!“

Stanula mládež dnes v kole,

jak v kámen utuhla, v led —

vytáh dnes kozáček v pole

a jest jak bez krve bled.

V hospodě ruchu a puchu,

tam housle, klarinet, bas,

pošinul čepici k uchu:

„Hrajte, ať do toho ďas!“

Dražba

Kravičku vedou ze chléva,

dvůr plný, sotvaže stačí,

na prahu vdova omdlévá

a škytá v oněmlém pláči.

Dráb z drsných vyvolá plic:

„Pět zlatých poprvé, kdo dá víc?“

Na prahu zalká žaloba:

„Mé děti, robátka milá,

života naše zásoba,

váš chléb a jediná síla!“ —

Dráb z drsných vyvolá plic:

„Pět zlatých podruhé, kdo dá víc?“

„Otce smrt náhlá zlomila,

pět dítek při holé dlani

a já se v práci zchromila,

kde vzít a doplatit k dani?“ —

Dráb z drsných vyvolá plic:

„Šest zlatých poprvé, kdo dá víc?“

„Z telátka jsem ji chovala;

když jsme ji na pastvu vedli,

každou jsem chrůpěj žehnala,

vždyť z mléka děti mé jedly!“ —

Dráb z drsných vyvolá plic:

„Šest zlatých poprvé, kdo dá víc?“

„Každou jsem zvedla travičku,

jíž mléko sladne a tuční,

děti si sedly k ohníčku

a byly na pastvě učni.“ —

Dráb z drsných vyvolá plic:

„Šest zlatých podruhé, kdo dá víc?“

„O hladu, a přec bezpeční!

Groš za sýr ukápne v schránku —

byly to hody sváteční,

když zbylo na pomazánku.“ —

Dráb z drsných vyvolá plic:

„Šest zlatých podruhé, nikdo víc?“

„Hrozná to, děti, siroba!

Šest zlatých za moje muka!

Prázdna je naše zásoba —

tak srdce matčino puká!“ —

Dráb z drsných vyvolá plic:

„Šest zlatých potřetí, nikdo víc!“

Petr hrobař

Jde Petr stísněn od fary,

syn mu se pověsil k trámu,

on nesmí dát ho na mary,

má za zdí kopat mu jámu.

Kop Petr, hovor zapřede,

však slzou promočil slova:

„Já věděl, kam to povede,

když holkou zfantí se znova.“

Kop Petr, zem jak z plamene,

ji slzou k dítěti světí:

„Ach farář — ten je z kamene,

jak každý, kdo nemá dětí.“

Již dvacet roků jediný

všem hřbitov na rovy brázdí,

jen zbytkům té své rodiny

má lože ustlati za zdí.

Již dvacet let má k hrobům klíč

a farář hroby ty kropí,

jen syna zahrabat má rýč,

jak smeť když do díry klopí.

Svým Petr tělem přikryl rov,

tam z dne se do noci modlí:

„Vždyť, bože, byl on ryzí kov,

nebť nebyl v myšlení podlý.“ —

Cos náhle tak vesel, hrobníku?

Slyš, zvoní faráři hrany,

ej, zdvihá hrobník motyku —

hrob kope na čtyry strany.

Jdou kněží v žalmech ke hrobu —

ej, máte svěcené vody

jak pro dva, pro tři v zásobu,

tak jako na velké hody!

Ej, slaví Petr velký den,

dnes dlí i na hrobech v noci —

onť mrtvý dech a mrtvých sen

jak král má v jediné moci.

Neb on, kde dům jim postaví,

tam v tlení těší se, trudí,

až je z té noci vybaví

a na kost hubené vzbudí.

Onť svrchovaný hrobů pán —

dnes moc svou k údechu slaví;

kdo v zemi pusté pochován,

dnes v zem jej svěcenou staví.

Tak probděl noc až do rána,

až mrkla denice bledá,

dnes duše z hvězd mu setkána,

dnes jej to k nebesům zvedá!

Na matčině rově

Zemřela matka v žalu a stesku —

matičko drahá, jak se to spí?

Neb co je rosa květnému lesku,

vláha i rosa zemřela s ní.

Ach měla rosy, měla jí třeba

dceruška — růže, poupě i květ,

mnoho jí pláče, nedosti chleba,

šla tedy s pláčem v daleký svět.

Volali na ni mladí i staří:

„Pojď, růže, zjasni nebeský hled,

utřem ti kapky z květoucích tváří,

dej nám jich sladký zlíbati med.“

Líbal ji jeden s hlaďounkou lící,

líbal jí oko, z červánků ret,

a tu se zdálo, co lehko říci,

že sňali ráj v hru mladistvých let.

A tu se zdálo, lehko co věřit,

luna i hvězdy tkaly jim sen,

krásný ten svět jich ráj nemoh změřit,

byl to pln vůně májový den.

A tu se zdálo, těžko co bývá,

sen jich že nemá probuzení,

že dokud růži slavíček zpívá,

jaro je věčné, bez znavení.

A tu se stalo jak v té pohádce,

že se to všecko rozplynulo

a že co na rtech zulíbal sladce,

vzdechů se z nich pak vyřinulo.

A tu se stalo, často co bývá,

bez rosy růže, pustý byl svět,

a co se slzí zoufale skrývá,

vyteklo na tvář z pramene běd.

A kde si lehla, bez klidu spala,

a kde se kryla, hrozný byl krov,

bloudila světem, hledala, štkala,

až našla matku a její rov.

A na rov klesla schýlená růže:

„Matičko drahá, poslyš můj žal,

srdce by ztichlo, ale nemůže,

žádná tu kapka, hrozný tu pal!“

A co nenašla v celičkém světě —

matičky rov jak poduška změk,

kapala rosa jak v teplém letě

a noci spánek do očí tek.

A černým stínům zamknuty brány —

zamklo je k matce povzdechnutí,

matčiny prsty zavřely rány —

ach kdo by přál jí procitnutí?

V lomech

Do lomů jde Bárta zrána,

skály láme, zpřevrhá,

hromu klín je každá rána,

div se země nestrhá.

Zastaví se v mutném stesku:

„Tak jsi, země, bohata,

knížatům dáš slávy, lesku,

trůn i palác od zlata.“

A zas buší v horkém potu:

„A co červ já chudobný!

Palác můj je sotva z plotu,

boudě psí spíš podobný.

Ale mít tak z tvého lože

jeden kámen ze zlata,

ženu nato — panebože,

byla by to záplata!“

Zabeře se v rozjímání,

ruce klade do klína —

co to plá mu v tvrdé dlani?

Zlata plná slitina.

Hned se kámen v palác klene,

prostřed bílá komnata,

v síních stoly rozprostřené

pro pány a knížata.

Na stolech, co hrdlo ráčí,

vína, jídel na stohy,

hudba drnká na pavlači,

až to trhá pod nohy.

V síních tenké vodojemy,

v tanci dívčí kročeje,

zrovna jak když s liliemi

samé růže proseje.

A ty růže světlo v oku,

lilje hlavou pokynou:

„Bárto, Bárto, hni se v kroku,

vyber si, však jedinou!“

Hned se v živý věnec klenou

rty a šíje bělostné,

všude, na rtech, na ramenou

vděky jsou tak pohostné.

Měkce obtočí ho k sobě,

sladce mluví: „Náš jsi, náš,

sláva tobě, sláva tobě,

jednu-li jen zulíbáš!“

Bárta je však samá láska,

líbá všecky v beztrudí,

vtom zeď od základů praská —

ráz! A on se probudí.

Tentam z ruky poklad zlata,

palác, síně, přístěny —

v dlani mozol a kus dláta,

náruč bez děv, bez ženy.

Vstal a hned si žáhu spraví,

rukávy si vykasá,

pere do skal, až se taví,

až se země otřásá.

Pohanský král

Byl jednou v Čechách pohanský král,

ten válčil s dalekým světem,

lid mladý jen mu na jatky zrál,

i otce utrácel dětem.

Měl poupě dceru pohanský král,

ta v jeseň jaro mu předla,

však jednou zrána vzdychal a lkal,

dceř růže vadla a bledla.

K všem bohům zalkal pohanský král:

„Kdo z vás tím dovýší pýchu,

by mně, co mám to jediné, bral,

mně také božství je k smíchu!“

A rval si vlasy pohanský král,

jeť dceř tak tuhá a chladná

a z slz, jež horký cedí mu žal,

ji teplem nedojme žádná.

A když tak stená pohanský král,

duch padlých zašumí kolem:

„Hle, slzám matek tvrdě se smál,

teď srdce pukne mu bolem!“

Tak přestal stenat pohanský král,

neb v srdce blesků se shluklo,

že bůh ni člověk neslyšel dál —

a přec jen pro dceru puklo.

Jíra

Jde Jíra, šaty rozedrané,

jak když to v mlejně semele,

a vítr hrá mu s hebkým cárem:

Tu krásnou mašli dej mi darem —

toť veselé, hoj veselé!

Jde Jíra ku mlejnu, tam dají,

tam žita v korce, věrtele;

a psi naň lítnou jako vzteklí,

tu z poslední ho mašle svlekli —

toť veselé, hoj veselé!

Jde Jíra za mlejn, střechu měří —

už kohouta má na čele.

A kohout zpívá, až to srší,

na půl hodiny noty prší —

toť veselé, hoj veselé!

Tu chasa mlejnská Jíru chopí:

„Jen tam s ním, tam si namele!“

A jiskry letí, jak kdy buší,

z nich Jíra poroučí svou duši:

„Hoj vesele, jen vesele!“

Rekruti

Jdou rekruti, hudba spustila,

hejsa, šmytcem a plechem:

„Už nejsme, děvčata rozmilá,

vaši ni jediným dechem!“

A matky na prahu, starosti plaší:

„Zda jsou to synové naši?“

Jdou rekruti z města napilí,

hejsa, házejí čapkou:

„Už nejsme, rodiče rozmilí,

vaši ni jedinou kapkou!“

A matky na prahu, starosti plaší:

„Zda jsou to synové naši?“

Jdou rekruti bystro, v kuráži,

hejsa, veselým chodem:

„A kdo se kde na nás odváží,

palme a do srdce bodem!“

A matky na prahu, starosti plaší:

„Zda jsou to synové naši?“

Jdou rekruti, vejsknou do všech sil,

hejsa, na stranu čapku:

„A kdyby to vlastní otec byl,

načepím poslední kapku!“

A matky na prahu, starosti plaší:

„To nejsou synové naši!“

Svatební píseň

Nad řekou skály našedlé,

jim měsíc stříbrem polil hlavy,

přišel hoch, tváře nabledlé,

a v pláč tam vypuk usedavý:

„Ráno tě vedou k ženichu,

já k houslím mám ti krátit cestu —“

Udusil pláč a za smíchu

v nich hledal píseň pro nevěstu.

Hledal, až píseň vynašel,

ta byla jeho život celý —

bolestná jak ten jeho žel,

jak orla žel, tak osamělý.

A když se mu zpěv ten vyprýštil,

když uslyšel v něm život celý,

život i píseň roztříštil

jak skalní orel osamělý.

Po skalách kráčí luny svit,

a když se k ránu rozednilo,

nevěsta nemůž pochopit —

a přec to všecko pravda bylo.

Na číhané

Číhají dva loupežníci,

mladý starci přes rámě,

starce ptá se mladolící:

„Na koho dnes číháme?“

„Odloudil mi tvoji matku

a já číhal u lesů,

až jsem uzrál na oprátku —

tudy půjde od plesu.

Ale čeho přitom žel mi,

já dřív sebe utratil,

zvíře jsem, kus líté šelmy,

aniž jsem mu oplatil.

Vlk mně v duši vyje děsně,

jsme v něj oba zakletí —

ouvozem až půjde těsně,

per, až duše vyletí.“

Skok, a starci hrdlo změří,

dýka v ruce zakmitla:

„Nač i mne zatáh jsi k zvěři?“

Pral, až duše vylítla.

Rouhač

Jen nerad o tom povídám;

jsem v písmech nesečtěný,

tak sotva k hrobu dohlídám,

natoť za hrobu stěny.

Však to jsem slyšel na své uši,

jak posmíval se lidské duši.

Byl v svaté zemi, na moři,

znal města všeho světa,

kdejaké z ledu pohoří,

i v pouštích trávil léta;

když mluvil, poslouchat až milo,

a přec prý mu zde přeskočilo. —

Nu, znáte kříž ten u pole;

tam v bouři chuďas podlí,

má sepjaté své mozole

a ku Kristu se modlí.

On kolem jda hned slovo zavdá:

„Co ty se modlíš, není pravda.“

Pak postavil se u kříže,

jal rukou Krista nohu:

„Když bůh je nám zde nejblíže,

proč nemluvit jak k bohu?

Já povím ti, jak bez nesnází

se pravda na modlitbu sází.

Slyš, bože, v kněží vnadidlo

já nezahalím slova,

ni v zvonění a v kadidlo,

ni v roucha šarlatová,

bych poslal ti to v lichém dechu,

jak bys byl bohem jenom z plechu.

Nemám ni potisknutý list

nechutných řečí sladem,

jež my, jak neuměl bys číst,

ti odříkáme ladem

co liché modlení a zpěvy —

když srdce nám o ničem neví.

Slyš, bože, když se pomodlím

zde za bídáka toho,

neučiním to s pohodlím

jak ten, kdo slov dá mnoho,

ač všichni tvoji zpovědníci

ti neřeknou, co on chce říci.

Viz, člověk on, k tvé podobě,

tvých světel, sluncí brachem

a zkormoucený, ve mdlobě

tě líbá tu tvým prachem

a druzí z podob tvých, kde mohou,

jak červa přišlápnou jej nohou.

Jeť zkroušen, sešlý na duchu,

list nalomený, chřadne

a tys tam jako bez sluchu,

máš blesky, srdce žádné —

hle, čím ti duše nesmrtelná,

když v něm již mrtvá, bezúčelná!

Čím ti ta duše? Z pramenů

tvých světel má svou pýchu,

leč stvořiteli samému

zdaž není jako k smíchu;

kdo z darů tvých jen bídu měří,

a přec se modlí, v tebe věří!

Co ti ta duše! Nad světy

to hrdé svoje dílo

když ceníš jen dle žebroty —

viz, tu se nezdařilo!

Tu leží v slzách, zlopocené,

a to že je ti drahocenné?

Slyš, bože! Snad jsi uvyklý

jen mluvě lícoměrné,

však já jsem blesky proniklý

jak to tvé nebe černé;

a hřích-li mluvit pravým steskem,

zde stojím, zahlaď mne svým bleskem!“ —

Tak skončil, já jak z kamene

jsem stál tu, vše to slyše,

však chuďas oči znavené

vznes vlhké, teplé výše,

a co kdy vzdechů slzou odlil,

prý jakživ tak se nepomodlil.

Nu, kdož to ví. Jak povídám,

on živ byl léta dlouhá

a od kněží se dovídám,

že člověk tím se rouhá;

byl moudrý, sečtěný až milo,

a přec prý mu zde přeskočilo.

V pustých ladech

V lada pustá, k ulomené hruši

bez mízy a listí, bez snětí,

sem až dojel, u ní pustil duši,

bez druhů a přátel, bez dětí.

A kůň zaržál jako zlomen vedví,

kůň, tak sotva potažená kost,

pes mu zaštěk z tísněného ledví —

pes, víc kostra; není toho dost?

Na stráži

Přemítal k ránu s klopotem,

zač noci té stál životem —

klid občanů, jich zlatý sen

a nikdo nebyl vyrušen.

Pak naproti tam v okénku

též hlídal svoji milenku,

a když tam hled svůj obrátil,

div stesk mu duši nechvátil.

A když noc v den se probírá,

kdos její dvéře otvírá,

a než ji ještě políbí —

ej, namíří-li, nechybí.

Vojáčku, cos to učinil,

žes na vůdci se provinil?

Teď bratří tebe proslaví —

tři do srdce, tři do hlavy.

Bludný jezdec

Pan jezdec večer zabloudil

ve velkém, velkém lese;

i potká děvče hezounké,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Básně a prózy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.