Pôvodná kniha vyšla v španielčine v roku 1965 pod názvom

LAS APARICIONES NO SON UN MITO: El interrogante de Garabandal.

Autorské práva amerického prekladu:

© 1966 LITHO V USA

ST. MICHAEL’S GARABANDAL CENTER

FOR OUR LADY OF CARMEL, INC.

889 PALO VERDE AVE.

PASADENA, CA 91104 USA

Prvé vydanie knihy v USA v novembri 1966 preložil zo španielčiny do angličtiny A. de Bertodano. Osemnáste vydanie tejto knihy bolo v USA publikované v októbri 2000.

Vydal: © Zachej.sk, 2021

Preklad: © Pavol Petrík

Grafika: © bookwork.sk

Jazyková korektúra: PhDr. Adriana Matoľáková, PhD.

ISBN: 978-80-8211-326-9

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v žiadnej podobe ani žiadnym spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami ani iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Venovanie:

mojej matke

(zomrela 8. februára 1961),

od ktorej som sa prvýkrát naučil milovať
Preblahoslavenú Pannu

Poznámka vydavateľa amerického prekladu

Názov dediny zjavení Garabandal sa stáva známym po celom svete. San Sebastian de Garabandal, aby sme ho nazvali celým menom, je malá dedinka stratená v severovýchodných horách Španielska, kde vedie sedemdesiat rodín tvrdý život. Nachádza sa asi 90 kilometrov (55 míľ) od Santanderu. Jeho polohu ukazujú len podrobné mapy. Neopatrný cestovateľ si ho môže ľahko pomýliť s letoviskom San Sebastian, ktoré leží o niečo ďalej, pozdĺž pobrežia Atlantiku, blízko francúzskych hraníc.

V tlači sa čoraz častejšie objavovali správy týkajúce sa zvláštnych udalostí, zázrakov, obrátení, ako aj posolstiev, ktoré sa pripisovali svätému archanjelovi Michalovi a Preblahoslavenej Panne Márii. O týchto udalostiach sa viedli spory, najmä v Španielsku a Francúzsku, keďže laik si len ťažko dokáže zatriediť fakty, ak nemôže vycestovať do Garabandalu a zistiť si to sám.

Pán Monroy, redaktor denníka La Verdad v meste Tangier, nakoniec vyvolal reakciu tým, že zverejnil, že vôbec neverí všetkým zjaveniam, ktoré − podľa neho − neboli ničím iným ako čistým mýtom. Zainteresovaný právnik, ktorý bol zároveň vedúcim katedry ekonómie a legislatívy na univerzite v Zaragoze, vyvrátil tieto argumenty v knihe, ktorá vyšla v Španielsku pod názvom Las apariociones no son un mito − El interrogante de Garabandal (Zjavenia nie sú mýtus – skúmanie Garabandalu).

Túto knihu teraz predstavujeme, a tým sprístupňujeme anglicky hovoriacej verejnosti celú starostlivo zhromaždenú dokumentáciu autora, ktorého profesionálne skúsenosti viac než kohokoľvek iného sú triezvym, opatrným a dôveryhodným svedectvom.

Pre ľahšiu orientáciu rozdelil autor materiál tejto knihy na malé časti očíslované od 1 do 70 − toto vydanie zachováva systém číslovania častí podľa autora.

Poznámka autora

Autor slávnostne vyhlasuje, že táto kniha bola predložená významným teológom a oficiálnym cenzorom a že boli do nej zahrnuté všetky úpravy, ktoré navrhli.

Napriek tomu sa v reakcii na platné návrhy v tejto súvislosti rozhodlo na poslednú chvíľu neuplatniť imprimatur, pretože kniha obsahuje udalosti, ktoré ešte neboli oficiálne schválené. Niektorí by mohli takéto imprimatur považovať za implicitné cirkevné uznanie nadprirodzeného pôvodu série javov, ktoré sú stále predmetom skúmania.

Autor pri náležitej poslušnosti a podrobení sa hierarchii dáva túto knihu bez podmienok do rúk cirkevnej autority, a tým vyhlasuje, že je pripravený vynechať alebo upraviť čokoľvek, čo by si táto autorita želala vynechať alebo upraviť; prijíma rozhodnutia cirkevnej autority v prospech Garabandalu alebo proti nemu, keď sa táto záležitosť privedie k záveru. Navrhuje taktiež stiahnuť túto knihu pri najmenšom návrhu na jej stiahnutie zo strany arcibiskupa diecézy, do ktorej patrí.

F. SANCHEZ-VENTURA Y PASCUAL

Poďakovanie

Chcel by som sa poďakovať za neoceniteľnú pomoc, ktorú mi pri príprave tejto knihy poskytli mnohí očití svedkovia udalostí opísaných na týchto stránkach.

Prostredníctvom nich som mohol zhromaždiť nespočetné množstvo správ, filmov, listov, fotografií, magnetofónových nahrávok a iných svedectiev všetkého druhu, ktorých množstvo slúžilo na krížovú kontrolu ich pravosti a umožnilo mi napísať krátke rozprávanie, ktoré teraz predkladám v štýle novinových správ.

Srdečne im všetkým ďakujem, najmä markíze a markízovi de Santa Maria, Dr. Gascovi a Dr. Ortizovi, donovi Placidovi Ruilobovi, donovi Alejandrovi Damiansovi, donovi Josému Mariovi Concejovi, donovi Maximovi Foerschlerovi, seňorite Carmen Cavestanyovej a seňorite Ascencion de Luis.

Súčasne s vyjadrením vďačnosti by som im chcel ponúknuť, bez toho, aby boli dotknuté moje autorské práva, akékoľvek možné zisky, ktoré môže priniesť predaj tejto knihy. Nech ich použijú, ako uznajú za vhodné, na všetky diela, ktorým sa budú teraz alebo v budúcnosti venovať, aby šírili a zverejňovali posolstvá Preblahoslavenej Panny.

Mojím jediným zámerom je nasledovať príklad, ktorý mi vždy dávali títo skvelí priatelia a pomocníci. Bol to príklad nezištnej horlivosti a nadšenia pre veľkolepú apoštolskú prácu.

F. SANCHEZ-VENTURA Y PASCUAL

Pre: Rev. Gustavo Morelos

MESTO

Drahý otec,

s ohľadom na oznámenia Svätej stolice a Jeho Excelencie biskupa zo Santanderu, ako to vyžaduje kánonické právo, dávame náš súhlas a požehnanie zverejniť v našej arcidiecéze posolstvo Preblahoslavenej Panny Márie zo San Sebastianu de Garabandal. Vo svetle Božieho zjavenia vieme, že sa od nás naliehavo požaduje, aby sme praktizovali modlitbu, obetu a oddanosť svätej Eucharistii a Preblahoslavenej Panne Márii a preukazovali synovskú poslušnosť, lásku a vernosť Kristovmu zástupcovi a svätej Cirkvi.

V tomto posolstve, ktoré sa pripisuje Preblahoslavenej Panne Márii, nenachádzame nič, čo by bolo v rozpore s vierou alebo mravmi; skôr si všímame jeho vhodné, užitočné a prospešné napomenutia na dosiahnutie večnej spásy.

Pre privilegované osoby v týchto zjaveniach bola charakteristická okamžitá synovská poslušnosť ustanoveniam Cirkvi, čo je bezpečnou známkou Božej prítomnosti, ktorú môže každý vidieť.

Svätá Cirkev ukázala svoju múdrosť vo vzťahu k týmto dôležitým udalostiam tým, že ich podrobne študovala a vykonávala pastoračnú bdelosť; nevydala nijaký druh zákazu ani odmietnutia.

Jeden z úradníkov Posvätnej kongregácie pre obranu viery, Mons. Philippi, s ktorým sa v Ríme radil sám P. Elias, predstavený karmelu z mesta Puebla, v súvislosti so zjaveniami Preblahoslavenej Panny v Garabandale uviedol, že skutočnosť, že Páter Pio, dobre známy svojimi čnosťami, vedomosťami a vernosťou Svätej stolici uznal tieto zjavenia a povzbudil štyri vizionárky, aby šírili posolstvo Preblahoslavenej Panny, bola veľkým dôkazom autenticity týchto zjavení.

dané v Jalapa de la Inmaculada 8. júla 1966

Manuel Pio López, arcibiskup z Jalapy (Mexiko)

Úvod

l. Seňor Juan Antonio Monroy nedávno vydal knihu pod názvom El Mito de las Apariciones alebo Mýtus o zjaveniach. Na obálke bola fotografia osôb zapojených do údajne zázračných udalostí v Garabandale. Kniha vyšla vo vydavateľstve Editorial Pisga v Tangere. A hneď na prvej stránke ostro vyniká definícia Ethelberta Stauffera, ktorá sa považuje za motív: „Čo je to mýtus? Mýtus,“ odpovedá, „je jazykom celého náboženstva.“

Monroy, redaktor novín La Verdad, si vzal údajné zázračné udalosti v San Sebastiane de Garabandal ako zámienku na napísanie toho, čo nie je ničím iným ako zjavným násilným útokom na zjavenia Preblahoslavenej Panny Márie. Podľa Monroya sa San Sebastian de Garabandal nelíši od Lúrd a Fatimy, ktoré považuje za barinu protirečení a šikovne nastražených pascí, ktoré kládla Cirkev, aby chytila neopatrných.

Svoju knihu napísal ľahkým rozprávačským štýlom bežného človeka, a práve ako bežný človek sa cítim povinný na to reagovať. Aj ja sa zaujímam o tému zjavení. V roku 1961 som napísal knihu s názvom Estigmatizados y Apariciones (Stigmy a zjavenia), v ktorej som sa pohrúžil do týchto nepochopiteľných udalostí v nadprirodzenom svete.1 Monroy ani ja nie sme teológovia a pravdepodobne nám obom chýbajú dostatočné základy, aby sme sa odborne zaoberali záležitosťami tohto druhu. Táto téma nás však oboch zaujíma a obaja sme si ju aj preštudovali, a potom sme podnikli odvážny krok, a zverejnili výsledky svojich skúmaní. Ale medzi nami je jeden zásadný rozdiel. Monroy (ako hovorí) verí iba v Boha a v Bibliu. Autor tejto knihy sa cíti šťastný, že verí aj vo všetko ostatné. Ako praktizujúci katolík prijímam všetky rozhodnutia Cirkvi s úprimnou a pokornou vierou. Preto som ešte predtým, ako som študoval túto tému, pevne veril v apoštolát Preblahoslavenej Panny prostredníctvom jej zjavení a odkedy som ich začal skúmať, moja viera sa posilnila a moje nadšenie rástlo. Pevne verím v Pannu Máriu z Paríža a La Salette, v Lurdy a Fatimu. A po tom, čo som tam videl a zažil, verím, že v San Sebastiane de Garabandal sa udiali a stále dejú javy, ktoré nemajú prirodzené vysvetlenie.

Keďže Monroy si vzal Garabandal ako zámienku na útok na Katolícku cirkev, vezmem podobne obranu Cirkvi ako dostatočný dôvod na vydanie jednoduchého rozprávania pozorovateľa udalostí, ktoré sa udiali a stále dejú v tejto malej kantábrijskej dedinke. Udalosti z Garabandalu totiž nevyprchali ako zvlhnutý ohňostroj, ako by si to niektorí chceli myslieť. Vôbec nie. Garabandal je podľa mňa veľmi živý. Príbeh je čoraz vzrušujúcejší s prísľubom verejného zázraku, ktorý bude oznámený vopred, keď príde čas. Ak udalosti, o ktorých sa tu hovorí, nie sú spôsobené nadprirodzenými príčinami, potom bude tento prísľub vyvrátením Garabandalu. Keby ich proroctvá neboli nepochybne pravdivé, prečo by tieto dievčatká takto prorokovali, čo by len z dlhodobého hľadiska slúžilo na prezradenie celej komédie?

2. V úvodných kapitolách tejto knihy mám v úmysle odpovedať na Monroyove útoky na Cirkev a zjavenia, ktoré boli oficiálne schválené cirkevnými autoritami. V druhej časti poskytnem čitateľovi krátke prerozprávanie udalostí v Garabandale (hoci vo všetkých prípadoch s výhradami, ktoré sú nevyhnutné, keďže hovoríme o nevysvetliteľných udalostiach, ktoré Cirkev ešte neschválila).

Druhá časť bude predložená cirkevným cenzorom, rovnako ako moja predchádzajúca kniha Estigmatizados y Apariciones, ktorá bola schválená. To však neznamená, že schválenie mojej knihy cenzormi je uznaním nadprirodzených príčin týchto javov, ktoré sa musia naďalej podrobne skúmať. Ak teda používam výrazy ako zjavenie, extáza, vytrženie, Preblahoslavená Panna atď., treba ich chápať len vo vzťahu k tomu, čo hovoria a počujú očití svedkovia, a čitateľ by ich nemal považovať za tvrdenie dokázanej skutočnosti.

Ale vo svetle Monroyových bezohľadných útokov ma svedomie pobáda k tomu, aby som proti jeho tvrdeniam vystúpil s jednoduchým a čo najobjektívnejším, spravodlivým prerozprávaním, pričom treba mať na pamäti, že za určitých okolností môže byť vynechanie rovnako zavádzajúce ako priame klamstvo...

Ofenzívna taktika

3. Monroy začína svoju knihu takto: „Vždy som chcel hovoriť o protirečeniach každého druhu, ktoré som pozoroval pri zjaveniach v Lurdoch a Fatime v súvislosti s knihami, ktoré som si prečítal. Tak som sa rozhodol využiť príležitosť, ktorú mi ponúkli tieto štyri malé španielske dievčatá, ktoré sa dostali na medzinárodné titulky zo svojej takmer neznámej horskej dediny v provincii Santander.“

Tak sa začína El Mito de las Apariciones. Autor ho rozdeľuje na dve časti; prvá sa venuje opisu udalostí v San Sebastiane de Garabandal, ktorý sa takmer vôbec nedrží faktov, ale robí všetko pre to, aby sa všetkému vysmieval; druhá časť je pokusom umiestniť ďalšie prípady zjavení na rovnakú úroveň ako Garabandal, hlavným cieľom sú Lurdy a Fatima. Celý manéver je bolestne zrejmý. Keď presvedčí čitateľa o nepravosti zjavení v Garabandale, ktoré ešte Cirkev neschválila, je jednoduchšie spochybniť pravosť aj v prípade iných zjavení rovnakého druhu, a to aj napriek záruke, ktorú úprimnému katolíkovi poskytuje v takýchto prípadoch cirkevné schválenie. Keď sa takto otrasú základy viery čitateľa v udalosti, ktoré Cirkev uznáva za pravdivé, chce sa zdiskreditovať aj samotná Cirkev. Monroy použil jazyk, o ktorom sám vo svojom predslove pripúšťa, že je „odvážny, tvrdý alebo dokonca násilný“. Tvrdí, že sa tomu nedalo vyhnúť. „Je to prirodzená reakcia človeka, ktorý žil s absolútnym klamstvom, ktoré teraz zavrhuje. Nejde o to, že si vybral tvrdý jazyk, aby bol útočný. Je to vzbura úprimného mysliteľa proti náboženskému odklonu, proti kolektívnej samovražde más v šikovných rukách nepriateľa. Je to spravodlivé rozhorčenie duše trpiacej nad falošnými duchovnými pastiermi, ktorí vedú stádo do záhuby.“2

Anjeli sú oslobodení...

4. Pozrime sa na protirečenia, ktoré spomenul Monroy a na ktorých zakladá svoje argumenty, aby objasnil podvod spojený so zjaveniami v Lurdoch a Fatime, ktorý je „taký jasný ako denné svetlo“.

Začína útokom na skutočnosť, že vizionári vo Fatime, rovnako ako tí v Garabandale, videli Preblahoslavenú Pannu, občas anjela, ba dokonca aj Ježiška a svätého Jozefa. To je na Monroya príliš. Akokoľvek sa snaží, nemôže nájsť vierohodné vysvetlenie, čo ani neprekvapuje, lebo z racionálneho hľadiska to nie je ľahké pochopiť. Skutočne to považujeme za zázračné práve preto, lebo to nie je logicky prirodzené. Monroy však dáva svoje požehnanie anjelom. „Čo sa týka anjelov, nemáme žiadne námietky,“ hovorí. „Pokiaľ ide o anjelov, môžu sa ľudským bytostiam zjaviť, ak to Boh dá, lebo poznáme podobné prípady z minulosti, o ktorých máme dôkazy v Biblii. To neznamená, že pripúšťame, že sa zjavili v Garabandale, Lurdoch alebo Fatime. Opakujeme, že sa môžu zjaviť, ak to Boh uzná za vhodné. Sú to nebeské bytosti. Nenarodili sa, a preto nezomreli; na zemi nie je telo anjela.“3 Dá sa preto vyvodiť, že sa môžu zjaviť, „pretože nezomreli“.

Monroy berie Sväté písmo absolútne doslova, a keďže Biblia obsahuje 273 prípadov (citujem jeho čísla) zjavení anjelov, o tejto veci nepochybuje. Na druhej strane však tvrdí, že po vtelení Ježiša Krista a zostúpení Ducha Svätého na Turíce „sa služba anjelov skončila“. Podľa Monroya od toho okamihu Boh nemohol použiť, akokoľvek by to chcel, viac ako dva spôsoby presviedčania ľudstva: Ducha Svätého a Sväté písmo.4

Vo svetle svojho odvolávania sa na racionálny a zrozumiteľný prístup k celej záležitosti by sa jeho prípad nejavil ako nevyvrátiteľný. Ale končí sa víťazným rozkvetom. „Keď Boh pred takmer dvetisíc rokmi povedal svoje posledné slovo ľudstvu na gréckom ostrove Patmos, nemôže strácať čas v tomto našom búrlivom veku, aby nám poslal z neba anjelov.“ A je o to zarážajúcejšie a nemysliteľné, že by ich mal posielať „k nevinným deťom, ktoré nemajú žiadne konkrétne využitie“.5

Podľa Monroyovho názoru zjavenia anjelov sú prekvapivé, zjavne nemožné a veľmi absurdné. Napriek tomu pripúšťa, že sú uskutočniteľné. Za žiadnych okolností však nepripustí možnosť zjavení Ježiška, Preblahoslavenej Panny alebo svätého Jozefa. Pozrime sa prečo.

„Aké telo má Ježiš v nebi? Telo muža alebo dieťaťa?“ pýta sa. „Jeho telo, ako ho po vzkriesení videli sväté ženy, bolo telom muža. Hlas, ktorý zhodil svätého Pavla zo sedla a vyčítal mu jeho prenasledovanie, bol hlas Krista − muža. V trinástom storočí Raimyndo Lull tvrdil, že mal zjavenie Ježiša Krista, a videl ho ako muža. V decembri 1954 pápež Pius XII. povedal svetu, že sa mu zjavil Ježiš, a opäť to bolo zjavenie muža. Ako to, že ho vo Fatime videli vo forme dieťaťa? Mení Kristus v nebi telá tak ako my košele?“6 A po tom, ako vysvetlil svoje názory týmto uštipačným a neúctivým tónom, dodáva: „Ak chce, tak, samozrejme, môže. Ale... kvôli čomu?“

Pokiaľ tomu dobre rozumiem, je to práve Monroy, kto tu naráža na protirečenia. Po tom, ako nás ubezpečil, že vo zjaveniach sa môžu zjaviť iba anjeli, presadzuje realitu celého radu zjavení nášho Pána, aby vyvrátil zjavenia Ježiška.

Vysvetlenie tohto javu podáva dominikánsky učenec otec Antonio Royo Marin, špecialista na zjavenia a − ako tvrdí Monroy, hoci sami nemáme dôkazy, ktoré by to podporovali − verný zástanca udalostí v San Sebastiane de Garabandal. Samotný Monroy cituje otca Roya Marina takto: „V takej alebo onakej forme absolútne všetko, čo existuje, môže byť predmetom nadprirodzeného zjavenia; Boh, Ježiš Kristus, Preblahoslavená Panna, anjeli, svätí, duše v očistci, diabli, živé bytosti a dokonca aj neživé predmety.“ To je na Monroya príliš a dôvod je príliš jasný. „Týmto tvrdeniam,“ kontruje, „chýba biblický základ.“ Napriek tomu existuje jedno zjavenie, ktoré často citujú špiritisti. Ide o ojedinelý prípad, ktorý nepripúšťa nijaký argument, pretože je citovaný zo Svätého písma. Monroy nás odkazuje na „28. kapitolu Prvej knihy Samuelovej, kde sa prorok zjavuje kráľovi Saulovi. Niet pochýb o tom, že videním bol skutočne Samuel a nie satanská pasca, ako sa niektorí pokúšali naznačiť. Ale toto zjavenie nám nič nehovorí, pretože bolo úplne negatívne.“7

Monroy sa chystá dokázať, že išlo o negatívne zjavenie. „Po prvé,“ pokračuje, „veštkyňa i kráľ Saul si boli vedomí toho, že tým, že vzývali Samuelovho ducha, porušovali Božie zákony. Po druhé, Saul sa neradil s mŕtvym mužom, aby získal priazeň od Boha, ale pretože vedel, že nie je v jeho milosti, ale v rukách diabla. Po tretie, pretože mu Samuel nepovedal, čo chcel vedieť, Saulovi toto zjavenie neprospelo. Po štvrté, naopak, Samuel informoval kráľa, že na druhý deň zomrie za to, že sa dopustil ťažkého hriechu, keď sa radil s mŕtvymi. A po piate, Samuel sa sťažoval na Saula, že ho vyrušil z nebeského odpočinku.“8

„Toto je jediný prípad v celej Biblii,“ uzatvára autor, „kde sa hovorí o tom, že sa mŕtvy muž zjavil živej bytosti. A ako hovorí Dr. Pache, Boh dovolil, aby nám tento jedinečný zázrak ukázal tragické následky takýchto zjavení.“

Inými slovami, keď nevinné dievčatko tvrdí, že videlo Pannu Máriu, a tak sa mu darí prilákať veľké davy ľudí napriek tomu, že je úplne nevzdelané a nemá zvláštne schopnosti alebo moc, aby predviedlo frašku; keď sľúbi zázrak šesť mesiacov vopred ako vo Fatime, dokonca predpovedá presný dátum a hodinu, aby všetci uverili; keď sa v stanovenom čase zhromaždí viac ako sedemdesiattisíc ľudí − mnohí chcú zosmiešniť neúspech proroctva − a sú svedkami tanca slnka, ktorý vyvoláva zimomriavky, a všetkých ostatných sprievodných javov; keď ďalšie mladé dievča bozkáva zem a zoškrabúva pôdu, aby poslúchlo podivné príkazy Zjavenia, a z miesta vyrazí prameň ako v Lurdoch. Vzdoruje všetkým suchám a lieči telá a duše stoviek nevyliečiteľne chorých ľudí a podobne... Ak sa také veci stanú a dajú sa ľahko dokázať, pretože ide o nedávne udalosti, nedajú dôveryhodnosť existencii zázraku, pretože náš rozum ich nedokáže vysvetliť. Pričom na druhej strane to, čo je dosť pravdepodobné a ľahko uveriteľné, pretože je to v Biblii, je zázrak človeka, ktorý zomrel pred viac ako dvetisíc rokmi. Ožil, keď ho krátko potom privolala živá bytosť, ktorej duša padla do rúk diabla. Akú zvláštnu silu na presvedčenie má Biblia nad pánom Monroyom!

Jeho postoj je tu však taký, že jednoduchá logika ho hneď vyvracia. Ak po preštudovaní každého prípadu Monroy neverí zjaveniam vo Fatime alebo v Lurdoch, ktoré sú časovo blízke našej dobe a sú ľahko zistiteľné, potom, logicky, je ešte menej pravdepodobné, že uverí v zjavenie kráľa Saula o Samuelovi, hoci to môže vo svojej knihe tvrdiť. A ja to hovorím len preto, lebo si myslím, že pán Monroy je schopný normálnych, rozumných myšlienok.

„Mýtus“ nanebovzatia

5. Pozrime sa, čo hovorí o svätom Jozefovi a našej Preblahoslavenej Matke.

„Tradícia nám hovorí, že svätý Jozef zomrel v Jeruzaleme a Preblahoslavená Panna v Efeze. Podľa Katolíckej cirkvi Panna vystúpila s telom i dušou do neba bezprostredne po svojej smrti. Biblia sa však o tomto predpoklade vôbec nezmieňuje...“9 Odtiaľ teda usudzuje, že ide iba o výmysel zo strany Katolíckej cirkvi inšpirovaný istým pohanským obradom s lampášmi a sviečkami, ktorý praktizujú Číňania „na počesť matky, ktorú zachránil jej syn z moci smrti a hrobu“. Tento obrad sa v Číne konal odnepamäti.

Monroy je toho názoru, že nanebovzatie našej Preblahoslavenej Matky do neba je výmysel. „Mária a Jozef zomreli, rovnako ako musia zomrieť všetci ostatní, ktorí sa narodia. Za prítomnosti mnohých svedkov bola Mária zabalzamovaná a pochovaná. A nikto neopustí hrob, pokiaľ mu to neprikáže Kristus.“ Objasňuje ešte ďalej. „Telá týchto dvoch svätcov boli uložené do hrobiek, aby čakali na slávny deň zmŕtvychvstania, keď za fanfár Božích nebeských trúb Pán Ježiš zostúpi z neba a tí, ktorí zomreli v Kristovi, vstanú znova z mŕtvych. Medzi mŕtvymi budú Mária a Jozef, ktorí sa, samozrejme, teraz tešia z Božej prítomnosti na tom mieste blaženosti, ktoré Biblia na jednom mieste nazýva rajom a na inom mieste Abrahámovým lonom.“10 A potom, po tomto odhalení človeka, ktorý je vďaka svojej profesii redaktora La Verdad plne informovaný o všetkom, čo sa deje, si kresťanský čitateľ s úľavou povzdychne a zamrmle: „No, rád to počujem!“

Monroy vo svojej knihe na strane 40 uvádza ďalšie podrobnosti o ťažkostiach, s ktorými sa stretávajú duše zosnulých pri komunikácii so svetom živých. Kapitolu končí takto: „Mŕtvi nemajú prostriedky na komunikáciu so živými. Panna Mária zomrela. Svätý Jozef zomrel. Obaja sú mŕtvi. A katolícki teológovia nám hovoria, že mŕtvi sa nemôžu vrátiť na tento svet. A keďže sem nemôžu prísť, deti v San Sebastiane de Garabandal, v Lurdoch a vo Fatime nevideli Pannu ani svätého Jozefa, hoci si to môžu myslieť. Boli to podvody diabla, ako budeme mať príležitosť v pravý čas dokázať, a Katolícka cirkev slúžila a stále slúži ako nástroj na šírenie tohto klamstva.“11

V nasledujúcich kapitolách uvidíme schopnosť tohto „diabla“ prebudiť v ľuďoch zbožnosť, pritiahnuť davy, prinútiť hriešnikov zmeniť spôsob života, prinútiť veriacich, aby sa zriekli sveta a zasvätili sa životu v modlitbe, v obetách a pokání. Je to úžasný fenomén najúčinnejšieho apoštolátu; toho, čo sa udial v Lurdoch, Fatime, Garabandale a podobne. Ale Monroy nám teraz dokazuje, že tento nádherný apoštolát nie je dielom Boha alebo Preblahoslavenej Panny, či Ježiška, alebo svätého Jozefa, alebo anjelov, ale diabla... Dielo úbohého diabla, ktorého každé úsilie sa zdá odsúdené na skľučujúci neúspech; lebo ak si nedá pozor a bude takto zručne a úspešne pokračovať v práci, pri takomto tempe nepotrvá dlho a bude šokovaný, keď nájde kolosálne zástupy úplne podvedené a s úplne premenenou vierou v dôsledku jeho „falošných zjavení“, ktoré budú napredovať na ceste pokánia a spásy. Nech je požehnaný „nepriateľ“, ktorý takto pôsobí.

Správanie zjavení

6. „Je zaujímavé,“ hovorí Monroy, „všimnúť si povahu nástrojov, ktoré používajú zjavenia na dosiahnutie svojich cieľov. Týmito nástrojmi sú vždy deti vo veku od päť do dvanásť rokov.“ Ďalej dodáva: „Mária navštívila Bernadetu v Lurdoch a odovzdala zázračnú medailu pôvabnému dievčatku v Paríži.“

Predtým, ako začnete písať o zjaveniach, si treba prečítať históriu každého prípadu. Keby si Monroy dal tú námahu spracovať zopár informácií, videl by, že korčuľuje na veľmi tenkom ľade, pretože „pôvabné dievčatko“ od zázračnej medaily nebolo ani pôvabné v bežnom zmysle slova, ani dievčatko. Bola to sestra Katarína Labouré, dcéra lásky, a mala dvadsaťjeden rokov. Jej zjavenie sa uskutočnilo v kaplnke dcér svätého Vincenta de Paul na parížskom bulvári Saint-Germain. V tomto prípade bola vizionárka fyzicky a duchovne zdravá rehoľníčka s normálne vyvinutým intelektom a bolo nepravdepodobné, že by upadla do omylov vyplývajúcich z detskej neskúsenosti alebo z halucinácií v dôsledku vysokého veku.

Až na pár výnimiek je však faktom, že najznámejšie zjavenia videli malé deti. Prečo? Nechcem sa púšťať do vysvetľovania, prečo Panna Mária dáva prednosť deťom pred dospelými, keď chce odovzdať ľudstvu posolstvo. V zásade na tejto skutočnosti nevidím nič protichodné. Ani jej výber mi nepripadá nijako nevhodný.

V prvom rade, deti majú výhodu svojej nevinnosti, vďaka ktorej sú lepšie pripravené na prijatie takej jedinečnej milosti. Navyše odovzdávajú jej posolstvo presnejšie, pretože vo svojej nevedomosti konajú automaticky bez toho, aby ich vlastný intelekt viedol k tomu, aby pridali alebo vynechali nejaké podrobnosti toho, čo videli alebo počuli. Otec Peyramale, farár v Lurdoch, neveril zjaveniam Bernadety, až kým sa dieťa na jeho výzvu nespýtalo Zjavenia na jeho identitu. Bernadeta sa vrátila s odpoveďou: „Povedala mi, že je Nepoškvrnené Počatie.“ Mladé dievča tento výraz nikdy v živote nepočulo, a aby na to nezabudlo, opakovalo si ho stále dokola od jaskyne v Massabielle do farárovho domu.

Na druhej strane, dospelí lepšie vycítia dôsledok týchto udalostí a uvedomia si poznámky, ktoré tým vzbudia. Skúsenosti ukazujú, že dospelí sú zbabelejší, pokiaľ ide o splnenie poslania, ktoré im bolo zverené, v obave z toho, že sa otvoria verejnému posmechu a opovrhovaniu.

Potvrdzuje to predchodca mariánskych zjavení. Stalo sa to 3. mája 1491, keď sa Preblahoslavená Panna zjavila Thierrymu Schoereovi, kováčovi v Orbey. Panna Mária zahalená do žiarivého svetla držala v pravej ruke tri pšeničné klasy vychádzajúce z jednej stonky, pričom v ľavej ruke držala cencúľ.

Nasledujúcich niekoľko odsekov je prevzatých z Estigmatizados y Apariciones. Tu, predtým, ako sa Monroy vôbec chopil pera, bol dôvod, prečo sú Máriini vizionári väčšinou deti.

Keď sa naša Preblahoslavená Matka zjavila, oslovila kováča a povedala: „Moje dieťa, pre svoje nespočetné hriechy ľudia v tejto oblasti vzbudili proti sebe Boží hnev. Cencúľ, ktorý sa mi, ako vidíš, leskne v ľavej ruke, je symbol krupobití, chorôb, hladu a ďalších trestov, ktoré ich majú postihnúť. Moje modlitby sa napriek tomu stretli s veľmi zvláštnym milosrdenstvom a doteraz zadržali ruku môjho Syna, ktorá sa už zdvihla, aby ich potrestala.

Ak tí, ktorí sú na vine, napravia svoje spôsoby a budú konať pokánie, Boh im odpustí a udelí im požehnanie a hojnosť krajine. Toto je význam stonky s tromi pšeničnými klasmi, ktorú držím vo svojej pravej ruke.

V mene týchto dvoch symbolov choď do Morwilleru a povedz ľuďom, čo si práve videl a počul. Povzbuď ich, aby utiekli pred hriechom. Nech sa modlia a nabádajú druhých na obrátenie. Inak nebeské tresty nenechajú na seba dlho čakať.“

Kováč sa potom rozprával s Preblahoslavenou Pannou. „Moja milovaná Matka, myslím si, že títo zlí ľudia mojim slovám neuveria.“

„Väčšina z nich tvojim slovám uverí,“ odpovedala Panna Mária, „ak im dáš najavo význam cencúľa a pšeničných klasov.“ Zjavenie zmizlo.

Po svojich dojímavých skúsenostiach sa kováč zachvel vzrušením a vydal sa do Morwilleru. Meditoval o všetkom, čo videl a počul, i o tom, čo musí urobiť. Len čo sa však ocitol v prítomnosti svojich susedov, odvaha sa stratila. Nedokázal sa zmieniť o svojom videní. Nikto by mu neveril, všetci by sa mu smiali. Vystrašený touto myšlienkou sa pripravil na útek, kým sa ešte dalo. Kúpil si vrece s obilím a osedlal koňa. Boli s ním niektorí jeho susedia. Ale v tom okamihu došlo k novému zázraku. Keď sa pokúsil zdvihnúť vrece s obilím, zistil, že ho nedokáže zdvihnúť. Okolostojaci sa smiali a niekoľko priateľov vykročilo, aby mu pomohlo.

Uťahovali si z jeho porážky. Ale vtedy už vrece bolo také ťažké, že nech sa akokoľvek snažili, nemohli ho posunúť ani o centimeter. Všetci spolu vyvinuli posledné úsilie, ale bezvýsledne. Smiech utíchol. V prítomnosti nadprirodzena sa ich zmocnila zvláštna predtucha. Keď si kováč uvedomil význam tohto druhého zázraku, padol uprostred nich na kolená a priznal svoju vinu. Stalo sa, že ho naša Preblahoslavená Matka donútila splniť poslanie, ktoré chcel pre zbabelosť zanechať. Možno aj preto od tých čias Mária neodhaľovala svoje posolstvá dospelým, ale využívala deti, ktorých čisté a nepoškvrnené duše boli schopné lepšie plniť ťažké poslania. Všetky deti, ktoré si Panna Mária vybrala za vizionárov, vykonali jej príkazy s hrdinskou vernosťou, a to aj napriek tým, ktorí sa zdali byť skutočnými katmi požadujúcimi obetu ich života. Taký bol prípad fatimských detí, keď sa im starosta Ouremu vyhrážal smrťou. Toto je úžasná sila duší v stave milosti, keď stoja pred zdanlivo neprekonateľnými prekážkami.12

Prvé posolstvo bolo v zásade rovnaké ako posolstvo Panny Márie z Paríža (1830), La Salette (1846), Lúrd (1858), Pont- mainu (1871), Fatimy (1917) a podobne. Dokonca aj znenie bolo rovnaké: „Moje modlitby doteraz zadržiavali ruku môjho Syna...“ Boli to rovnaké slová, ktoré dostali deti z Fatimy aj ďalší vizionári. Všetko iba dokazuje, že v obsahu mariánskych posolstiev nie je a nikdy nebolo nič protichodné. Napriek rôznym okolnostiam času a miesta sa skutočne zhodujú vo svojich základoch a dokonca aj v použitých výrazoch.

Malí „mesiáši“...

7. Monroy vidí rozpor v duchu kajúcnosti, ktorý Preblahoslavená Panna vtlačila deťom a ktorý skutočne praktizovali ponúkaním svojich obiet za spásu hriešnikov.

„Deti v San Sebastiane de Garabandal,“ hovorí, „Bernadeta v Lurdoch a obe dievčatá, a malý chlapec vo Fatime boli úplne presvedčení, že musia trpieť pre hriešnikov; inými slovami, že ich fyzické a morálne utrpenie by bolo na úžitok bezbožníkom. Považovali sa za malých mesiášov, za vykupiteľov moderného veku, ktorí majú pripravené zástupné utrpenie. Aké smiešne!“ Ako obvykle má Monroy na mysli Bibliu, ktorá hovorí, že „každý z nás sa zodpovedá Bohu za seba“, teda Monroy tvrdí, že obetovanie duše na nápravu a utrpenie za druhého je v rozpore s biblickými predpismi. Potom si odporuje a hovorí, že Kristus už „trpel za nás“, lebo ak podľa Biblie nikto nemôže trpieť za druhého, potom by Kristus nemohol trpieť za hriešnikov. Monroy však v tomto okamihu odložil Bibliu nabok, aby mohol ísť ľahšou cestou von. Moje utrpenie nie je užitočné pre blížneho, pretože to vylučuje Biblia; Kristus trpel za mňa, a toto odčinenie je na druhej strane platné. Preto sa nemusím viac trápiť pre ostatných o nič viac, ako sa nemusím trápiť pre svoju spásu, ktorú zaručuje utrpenie Spasiteľa.

Škoda, že toto utešujúce a príjemné učenie neschválila Cirkev − bolo by s nadšením prijaté.

Monroy sa však rozhorčene vracia k svojmu myšlienkovému sledu. „Zjavenia povedali deťom, že by mali trpieť za hriešnikov. Ale Boh nám v Biblii hovorí, že to tak nie je a že nemôžete trpieť za mňa o nič viac ako ja, nieto ešte tieto deti. Dôvod spočíva v tom, že Kristus už za nás trpel; trpel za nás všetkých. Kde teda leží pravda? Môžu byť zjavenia z 20. storočia v rozpore s večným Bohom? Dobrý Bože! Akí slepí sú títo kňazi!“13

Pokora Panny Márie

8. Pokračujme v tom, čo Monroy nazýva protirečeniami.

Preblahoslavená Panna povedala nebeskému vyslancovi, ktorý ohlasoval tajomstvo vtelenia: „Hľa, služobnica Pána, nech sa mi stane podľa tvojho slova.“ Sú to slová úprimnej pokory a veľmi zjavne poukazujú na Máriin charakter. Podľa Monroya tento duch jednoduchosti, podriadenosti a sebazapierania nie je v súlade s jazykom, ktorý používa Panna, keď sa rozpráva so svojimi vizionármi, ktorým obvykle dáva pokyny v trochu autoritatívnom tóne. „Je neuveriteľné, že ľudia by boli takí slepí, aby si neuvedomili, že slová Panny Márie sú veľmi trúfalé a úplne cudzie jazyku evanjelia; predovšetkým tieto neustále odkazy na jej Nepoškvrnené Srdce. Skutočná, jediná Ježišova Matka nikdy nepovedala, že sa narodila ,nepoškvrnená‘,“ hovorí Monroy na strane 47 tejto knihy.

V Márii nepochybne došlo k veľkej premene odo dňa, keď jej archanjel oznámil, že si ju Pán vyvolil, až k tomu, čím je dnes ako Božia Matka. V čistej a jednoduchej duši boli jej slová prekvapeného podriadenia v tom okamihu rovnako logické, ako by bolo absurdné, keby sa dnes zjavila ľudstvu a hovorila, že je nikto. Bolo by rovnako absurdné, keby teraz hovorila bez autority, ktorá je v nebi i na zemi vlastná tomu, kto odloží prírodné zákony a stane sa viditeľným pre ľudské oči na Boží príkaz, aby odovzdal posolstvo a vydal poučenie pre našu spásu. Sám Ježiš Kristus, ktorý si plne uvedomuje svoju identitu a silu, neváhal povedať: „Ja som cesta, pravda a život...“ a povedal, že nikto nemôže prísť k Otcovi, iba skrze neho. Nikto s minimálnou vierou v božskú podstatu toho, kto povedal tieto slová, by nesníval o ich odmietnutí len preto, lebo vyjadrujú určitú autoritu, ktorá je nezlučiteľná s Monroyovým konceptom svätej pokory.

„A akoby táto znôška klamstiev nestačila,“ pokračuje, „zjavenie vo Fatime si pripisovalo sily, ktoré patria iba Bohu.“ „Moje Nepoškvrnené Srdce bude tvojím útočiskom a cestou, ktorá ťa dovedie k Bohu...“ „Pre vašu spásu si Pán želá ustanoviť po celom svete úctu k môjmu Nepoškvrnenému Srdcu...“ „Stačí! Odkedy je Panna Mária útočiskom hriešnikov a cestou vedúcou hriešnikov k Bohu? Kde sa v Biblii hovorí, že človeka možno spasiť vďaka úcte k Máriinmu Srdcu? Naozaj takéto odchýlky pochádzajú od Panny? Úbohá Mária!“14

Monroy je vo výklade Biblie nekompromisný. Neochvejne zatvára oči pred skutočnosťou, že uplynulo dvetisíc rokov, že Boh môže dokončiť svoje „oficiálne“ zjavenia inými súkromnými, že prejavy, ktoré odvtedy používal na pomoc ľudstvu, sú v úplnom súlade s autenticitou Biblie. Nezdá sa, že by pochopil, že spoluvykupiteľstvo Preblahoslavenej Panny jej dáva vedúce postavenie a oprávňuje ju zohrávať aktívnu úlohu pri spáse ľudského pokolenia v týchto smutných a ťažkých časoch. Už odpradávna existujú jasné odkazy na túto epochu výnimočného mariánskeho apoštolátu. Naše časy predpovedali proroci. Vždy sme vedeli, že Mária hadovi rozdrví hlavu a že pre ňu bolo vyhradené určité obdobie v histórii, keď osobne zasiahne, aby ukázala ľudstvu pravú cestu a uchránila nás pred večným zatratením.

Žijeme v dvadsiatom storočí. Ak chce Monroy meditovať s úplnou úprimnosťou, mal by prestať so svojvoľným výkladom Biblie a vyhnúť sa kritickému postoju, ktorý zastáva pri hľadaní prefabrikovaného a racionálneho vysvetlenia všetkého. Pritom neváha prekrútiť samotné fakty. Mal by jednoducho uvažovať o týchto skutočnostiach a predovšetkým ich poctivo vysvetliť. Mal by odložiť príčiny, ktoré zďaleka presahujú náš úbohý rozum, a súdiť podľa výsledkov. Potom uvidí tú podivuhodnú, nevysvetliteľnú a zázračnú súčasť toho všetkého a uvidí pravdu v radách a posolstvách, ktoré nie sú ani zďaleka absurdné alebo rozporuplné. Určite nie je nič absurdné alebo protirečivé na tom, že Božia Matka spolupracuje so svojím Synom na spáse sveta a hovorí také jednoduché veci: „Musíte odčiniť svoje hriechy, ktoré sú neposlušnosťou voči Božím zákonom, prostredníctvom pokánia, modlitby a kajúcnosti...“ V zásade je to jediný obsah všetkých jej posolstiev. Je to logické; vzťah medzi porušením zákona a následným trestom je zásadou, ktorá existuje automaticky aj v samotnej prírode. Slovami Donosa Cortesa: „Bolo dané človeku, aby zrazil spoločnosť na kolená, zrovnal najsilnejšie múry so zemou, zničil najbohatšie mestá, zvrhol najväčšie ríše, spôsobil hrôzostrašnú skazu najvyspelejším civilizáciám, popravil kráľov alebo sa vzoprel rozumu. To, čo mu nebolo dané, je moc pozastaviť na jeden deň, na jednu hodinu, na jeden okamih nevyhnutné plnenie základných morálnych a fyzikálnych zákonov, ktoré tvoria poriadok v ľudstve a vo vesmíre; to, čo svet nikdy nevidel a nikdy neuvidí, je človek, ktorý uteká pred poriadkom cez bránu hriechu a vracia sa k poriadku inak ako bránou trestu a smútku, toho posla od Boha, ktorý sa k nám všetkým dostane s jeho posolstvami.“15

V Máriiných posolstvách nie je nič protirečivé. Vlastne keby niekto pochyboval, že posolstvo naozaj pochádza od nej, a myslel by si, že je to halucinácia alebo plod hystérie, v každom prípade by sa vyskytli mimoriadne udalosti, ktoré by to potvrdili. Každé posolstvo je označené Božím znakom zázrakov. Vo Fatime bol zázrak oznámený šesť mesiacov vopred, aby všetci uverili. A v stanovenú hodinu sa slnko odklonilo od svojej normálnej nebeskej dráhy a padalo k zemi pred očami sedemdesiattisíc divákov. Monroy by nepochybne urobil dobre, keby zvážil tento zázrak, potom by sa bil do pŕs a jednoducho pripustil: „Nerozumiem tomu, pretože to nie je v Biblii, ale vo svetle toho, čo som videl, pokorne verím...“

Jedla Bernadeta trávu?

9. Ďalším z Monroyových argumentov je to, že Zjavenie občas dávalo deťom zvláštne príkazy. Napríklad v Lurdoch nariadilo Bernadete ísť a „piť, umyť sa pri prameni a jesť trávu, ktorú tam nájde“.

„Je to dosť zvláštna správa,“ hovorí Monroy. „Každý, kto si myslí, že Boh stráca svoj čas tým, že povie malým dievčatkám, aby jedli trávu, nemá najmenšie tušenie, kto je Boh. A hovorí sa, že dieťa tieto príkazy poslúchlo do bodky.“

Ale to nie je ten príbeh. Pozrime sa, čo na túto tému povedala sama Bernadeta. Po návrate k jaskyni, v deň druhého zjavenia (14. februára), na radu svojich susedov išla vybavená svätenou vodou pre prípad, že by to bol zlý duch. Bernadetu sprevádzali madam Millotová a madam Antoinette Peyretová, mali pripravené ceruzky a papier, aby zaznamenali všetko, čo im Zjavenie povie, lebo si mysleli, že by to mohla byť duša madam Latapieovej, predsedníčky organizácie Máriine deti, ktorá nedávno zomrela. Panna Mária sa usmiala, keď ju požiadali, aby hovorila.

„Je zbytočné, aby si si zapisovala, čo ti mám povedať. Jednoducho mi urob láskavosť a prichádzaj sem každý deň ďalších pätnásť dní.“

„Čo mám robiť?“

„Modli sa. Modli sa za hriešnikov, za tento sužovaný svet. Konaj pokánie, pokánie. Povedz kňazom, že si prajem, aby tu bola postavená kaplnka. Chcem, aby sem prišli... Choď k prameňu a umy sa v ňom.“

Vlastný Bernadetin príbeh pokračuje: „Pretože som nevidela prameň, vydala som sa smerom k rieke Gáve. Pani ma zavolala a pokynula mi, aby som šla k jaskyni po mojej ľavici. Poslúchla som, ale žiadnu vodu som nevidela. Nevedela som, odkiaľ ju mám vziať, a preto som odhrnula trochu zeme a z miesta začala tiecť voda. Nechala som ju trochu vyčistiť; potom som sa napila a umyla sa v nej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Garabandal.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.