MRCHY

MELANIE BLAKEOVÁ

JOTA / 2022

Ruthless Women

Copyright © Melanie Blake, 2020

Tento překlad knihy Ruthless Women vychází
se svolením Melanie Blakeové.

Translation © Dana Konvičková, 2022

Copyright © Nakladatelství Jota, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-666-7

Tuto knihu bych ráda věnovala všem
bezcitným mrchám, které jsem měla tu možnost poznat…

Nádherným lstivým a zkaženým ženám,
vždy připraveným bojovat. Ať už v dobrém či ve zlém, k sepsání tohoto příběhu jste mě inspirovaly právě vy.

Seznámení s hráči

Jake Monroe – dramatický vedoucí a toho času jediný showrunner seriálu Falcon Bay, který býval jednou z nejúspěšnějších telenovel vůbec, teď se ale propadá v žebříčcích sledovanosti. Jake je šovinista a sexista, navíc vysazený proti starším lidem. Také nepolepšitelný nevěrník.

Amanda Kingová – měkkosrdcatá a milá produkční. Svého času byla v týmu spolu s Jakem, po odchodu na mateřskou dovolenou ji ale vyštípali z vedoucí pozice.

Madeline Kaneová – nepopsatelně nádherná nová majitelka značky Falcon Bay. Přijíždí z Ameriky, aby zjistila, jak pokračuje připravovaný reboot seriálu a dohlédla na jeho návrat mezi nejsledovanější televizní pořady.

Chad Kane – miliardář, manžel Madeline. Drsný, avšak velmi sympatický muž, syn konzervativního baptisty z amerického Jihu.

Helen Goldová – vedoucí castingu a současná tisková mluvčí seriálu Falcon Bay. Na projektu se podílí od prvního dne. Velmi odhodlaná, značně eroticky založená žena.

Catherine Belleová – hlavní herečka seriálu Falcon Bay, sedmdesátiletá, stále úchvatná dáma. Za svou roli Lucy Deanové, rozkošné majitelky baru na pláži ve Falcon Bay, získala snad všechny prestižní herecké ceny na světě.

Farrah Adamsová – ambiciózní scenáristka a občasná režisérka Falcon Bay. Vypracovala se v prostředí, jemuž běžně dominují muži.

Sheena McQueenová – agentka Catherine Belleové, Stacey Stonebrookové a Lydie Chambersové, výkonná ředitelka herecké agentury McQueen. Sexy přidrzlá a tvrdá ženská, se kterou se život nemazlil.

Aiden Anderson – hlavní režisér seriálu Falcon Bay. Okouzlující muž z vyšší třídy – tedy pokud vám takovéto věci nějak imponují.

Dan Cochran – nový finanční ředitel. Překvapivě sexy na chlapa s kalkulačkou.

Ross Owen – pisálek zabývající se světem šoubyznysu, co si nebere servítky, editor Heraldu a společenský influencer. Pokud se ve zprávách objeví něco špatného, pravděpodobně za tím stojí on.

Honey Hunterová – držitelka Oscara a velmi samotářská herečka, která se už po desetiletí drží v ústraní. V šestapadesáti letech je pořád ještě sexbomba, zejména díky tomu, že si za apanáže z četných rozvodů dopřála velké množství plastických operací.

Stacey Stonebrooková – bývalá hvězda hlavních vysílacích časů, která tráví dny a noci polykáním xanaxu na uklidnění a truchlivým vzpomínáním na chvíle své zašlé slávy.

Lydia Chambersová – bývalá prvotřídní mrcha televizních obrazovek, nyní se objevuje převážně v talk show a trapných zábavných pořadech.

ČÁST PRVNÍ

1

Zasedačka číslo šest byla díky obrovským oknům vedoucím od podlahy až po strop za slunných dní tak zaplavená světlem, že vám během dlouhého jednání vybledly poznámky, které jste si dělali na papír. Když bylo oblačno, zrcadlil se před vámi dokonalý pohled na protilehlý záliv. Pestrobarevné domky vestavěné do skalnatého pobřeží byly rozeseté kolem zálivu, kam až oko dohlédlo, a někde za tím úplně posledním se ukrývala malá pláž. Pokud jste věděli, jak se na ni dostat, mohli jste tam nikým nerušeni naslouchat tříštění mořských vln a představovat si, že jste kdekoli – jen ne, co by kamenem dohodil od bouřlivého světa filmařů a herců a na jedné z nejslavnějších natáčecích lokalit na světě.

Zátoka byla naprostým základem celé zasedačky. Nebýt jí, žádná zasedačka by tu nevznikla. Tohle totiž bylo místo setkávání produkce mezinárodně uznávané a světově proslulé telenovely Falcon Bay. A právě v zasedačce číslo šest se každodenně scházel tým producentů, scenáristů a výkonných pracovníků a vytvářel situace a příběhy, které měly udržet miliony fanoušků v napětí. Dalším důvodem pro tolik prosklené plochy bylo ukázat týmům venku, že kreativní skupina Falcon Bay je neustále v plném pracovním nasazení a také má vždy dobrý přehled.

Místnosti vévodil obrovský oválný stůl bílé barvy obklopený jasně růžovými křesílky, která nebyla ani moc tvrdá, ale ani příliš pohodlná k sezení. Byla na nich rozesetá různorodá skupinka lidí a prostor byl zaplněn šuměním mnoha tichých konverzací, ťukáním poznámek do laptopů nebo telefonů, případně pípáním příchozích zpráv. Stěny obkružující výhled na záliv byly bílé. Jedné dominovaly poličky přeplněné cenami nejrůznějších tvarů a velikostí, od klasických zlatých Emmy přes zdobné broušené koule až po typické pozlacené obličeje ocenění Bafta.

Protilehlou stěnu plnily fotografie současného obsazení seriálu Falcon Bay. Každá byla nalepená na velkoformátovém plakátu natáčecí lokace a ověšená samolepicími papírky s poznámkami, které se jemně chvěly prouděním vzduchu z klimatizace. Místnost byla jen úsporně osvětlena, neboť většinu času bylo přirozené světlo naprosto dostačující. Když se rozehnala mračna a vysvitlo slunce, zhasla se světla v místnosti tak nenápadně, že nikdo z přítomných si nevšiml změny.

Zasedačka číslo šest byla bez debat místem, kde se děly kouzla a zázraky.

Rozrazily se dveře a pohledy všech přítomných se upřely na Jakea Monroea, který si to nakráčel do místnosti. Zcela ignoroval zaplněný stůl a zamířil si to rovnou ke storyboardu na stěně vedle vchodu. Zaraženě tam stál a hleděl na několik málo slov, co tam byla napsána. Svalnaté nohy měl nacpané v těsných džínách a široká ramena mu obepínala černá kožená bunda. Vypadal mnohem mladší než na svých šedesát let. Jakeova přítomnost byla vždycky svým způsobem velkolepá. Nedávno byl ale novými majiteli, které dosud nikdo z lidí v místnosti nepotkal, povýšen do funkce dohlížitele nad dramatickou tvorbou. To mu samozřejmě dodalo aureolu ještě větší nedotknutelnosti a povýšené arogance. Ocitl se na samotném vrcholu potravního řetězce a dával si záležet na tom, aby to všem bylo naprosto jasné.

Asi po dvou minutách, které se zdály spíše jako dlouhé hodiny, se k nim konečně neznatelně natočil. „Tak tohle je ono?“ ukazoval na tabuli a pohledem přejel všechny přítomné, kterým při zahřmění jeho hlasu rezonujícího hrobovým tichem zasedačky běhal mráz po zádech.

Poslední obličej, na němž spočinul, patřil nevýrazné ženě: vlasy stažené do drdolu, silné brýle a postava, kterou by netaktní lidé nazvali rozkydlou. Seděla přímo pod výdechem klimatizace a na krku cítila šimrání proudícího vzduchu. Anebo to byl ledový strach, který ji zaplavil v přítomnosti velkého šéfa. Ať už byl důvod jakýkoli, přetáhla si přes ramena béžový pléd. Pohled na nevzhledné střapce, které z plédu visely, Jakea naprosto rozběsnil.

„Co to s tebou je?“ zaburácel.

Žena zbledla a zavrtala se hlouběji do křesla, čímž vyvolala ještě zuřivější pohyb vlněných střapců. „Byla… prostě mi bylo chladno, tak jsem…“

Než stačila dokoktat, cokoli se mu snažila sdělit, přerušil ji a postavil se výhružně vedle ní.

„No samozřejmě,“ vyštěkl a přejel pohledem zbytek osazenstva. „A nejsi sama.“

Dříve toho dne poslal Jake mail nadepsaný „Ihned všeho nechte – naléhavý meeting“, jímž svolal všechny producenty, scenáristy a pracovníky castingu na mimořádné setkání v zasedačce číslo šest. Do hlavičky ještě vepsal oblíbené slovíčko „pronto“. O tři hodiny později stál před těmi nejkreativnějšími mozky celého státu a čekal, co mu předvedou. Věnovali mu ale jen prázdné vyděšené pohledy, a teď ještě ta chvějící se nevýrazná puťka v kašmíru. Pohlédl ven z okna na rozbouřené moře. Vlny se tříštily o skály na pobřeží. Blížila se silná bouřka s přívalovým deštěm – tam ve skutečném světě, ale i tady v tom tvůrčím za sklem. A někdo dneska půjde přes palubu.

Falcon Bay se blížilo svému čtyřicátému výročí. Z oblíbence, který svého času dosáhl snad na každou cenu pod sluncem, se postupně stal seriál, co za poslední roky přišel o dobrou polovinu diváků. Nejenže ztratili podporu na domácí půdě, kde se obvykle očekává nejsilnější základna příznivců, ale začínal je cupovat už i zahraniční tisk. A jak se jednou dostanete do hledáčku médií, je to většinou začátek konce. Televizní společnost, která měla na kontě několik levně spíchnutých reality show a jen jednu úspěšnou telenovelu, a to Falcon Bay, byla prodána silné americké investiční skupině. Noví majitelé Jakea povýšili a dali mu jediný úkol: dostat Falcon Bay zpátky na vrchol žebříčku sledovanosti.

Byla to věc, kterou byl odhodlaný dotáhnout do konce, a nezajímalo ho, jestli kvůli tomu, aby dosáhl úspěchu, bude muset vyhodit plnou zasedačku lidí. Jelikož se ale v byznysu pohyboval už dlouho, dobře věděl, že vyštípat jednoho bude dostatečnou motivací k aktivizaci ostatních. Toho dne to mohlo padnout opravdu na každého. V rozhodující chvíli ale bohužel upoutala jeho pozornost ona šedá myš.

„Všem je vám chladno, kurva!“ zaburácel.

Místnost se doslova zachvěla. Moře vyhodilo divokou vlnu a sprška pěny vystříkla vysoko k nebi. Nikdo se neodvážil podívat z okna, ale ani přímo na Jakea.

Dobře věděli, co přijde. A věděli také, jak spolehlivě přežít. Hlavně se nesetkat pohledem, nesmí mu dovolit, aby je vyšachoval ze hry.

Zamyšleně pokýval hlavou. „Vidíte ten storyboard – není tam ani jedna věc, co by za něco stála. Ani jedna jediná! Jste fakt banda naprostých budižkničemů.“

Tichá myší dívka, která byla v týmu nová a zatím jí nikdo neřekl, že nejlepší obranou proti Jakeovu hněvu je naprostá netečnost, a na kterou bohužel padlo v tom inkriminujícím okamžiku jeho běsnění, se celá třásla. Teď, když na ni křičel, ji zaplavil ještě větší chlad. Chvějícíma se rukama se obalovala plédem jako měkkou dečkou. To opět upoutalo Jakeovu pozornost a úplně se rozlítil. Jeho pohledný obličej byl už úplně rudý vzteky.

„Tohle že má být ‚kreativní zóna‘?“ řval a prsty ve vzduchu naznačoval uvozovky. „Ale žádný z vás líných sráčů nevytváří ani hovno. Vlastně ne, to bych kecal. Vytváříte celou horu hoven – sračku, na kterou už se ani nikdo nedívá.“

Myš si vecpávala pod stehno poslední kus kašmírového plédu a Jake už to prostě nevydržel. Luskl prsty a ukázal přímo na ni: „Ty – ven! Máš padáka!“

Všichni v zasedačce zalapali po dechu.

Jake jednou rukou stále mířil na šedou myš a druhou rozrazil dveře. Stál bez hnutí. Věděl dobře, že tahle nikoho vyhodit nemůže. Personální ho školilo a připomínalo nutnost písemných varování a podobných zbytečností. Věděl, že si s tou holkou bude muset později sednout a probrat to s ní: byla nová, už ji tu ale nikdo nechce ani vidět, takže buď si v klidu užije svoje hezké malé odstupné, které jí nabídne, anebo může strávit měsíce tím, že bude o místo bojovat.

„Ale, pane Monroe…,“ začala tichým pisklavým hlasem.

„Ušetřete mě toho a vypadněte odsud.“

Jake už se na ni ani nedíval. Pohledem přejížděl po zbytku místnosti, aby se ujistil, že všem došlo, o co tady jde. Stala se obětí, která měla stmelit jejich tým a vybičovat tvůrčí síly. Buď to, anebo ji kdokoli z nich může následovat.

Když si v naprosté tichosti sbírala věci, skanula jí po tváři jediná slza. Nikdo se jí nezastal, nikdo se na ni ani nepodíval. Od dveří se ještě otočila, aby se podívala, jestli ji přece jen nebudou bránit. Nikdo ale ani nehlesl. A když za ní Jake zabouchl
dveře, skutálela se jí po tváři další slza. A pak byla pryč

Vlnobití za okny se mírně zklidnilo – moře sice pořád pěnilo a hučelo, ale už ne tak divoce jako předtím. Temné mraky se rozestupovaly a k pláži skrze ně pronikal paprsek slunečního světla, který ozářil i zasedačku.

Jake zabouchl dveře tak rázně, že dvě fotografie štábu spadly ze stěny. A zatímco kreativci vstřebávali, co se to zrovna stalo, přešel místnost, aby obrázky sebral. Kožené hnědé polobotky mu při každém kroku zlověstně zavrzaly.

Na jedné fotografii byl Jude Roscoe. V seriálu celkem nováček, okamžitě si ale získal ženskou část publika. Hraje řemeslníka, který, jak se zdálo, skončil každou práci do půl těla nahý.

Druhým zobrazeným byla Catherine Belleová. Catherine byla bez debat hlavní hvězdou show a ve Falcon Bay hrála už od první epizody z roku 1980. Její ztvárnění Lucy Deanové, majitelky proslulého plážového baru v zálivu, který byl důležitým místem setkávání, získalo telenovele za ty roky mnoho tolik vytoužených cen pro nejlepší herečku, čímž také rozproudila stojaté vody mezinárodních filmařských soutěží. Nějak se stalo, že její silný britský přízvuk skvěle fungoval na diváky od Malibu po Bombaj. Díky tomu jí společnost dokonce udělila výsadní poctu – právě kvůli její postavě se seriál nedaboval, jak bylo pro tento formát zvykem, ale vysílal se v zahraničí vždy s titulky.

Jake zíral na Catherininu fotku, která byla dobrých dvacet let stará, pocházela z doby, již bychom mohli nazvat posledním vrcholem její kariéry. Obličej mu zjihl, když si vzpomněl, jaké to bylo účastnit se všech těch udílení cen a večírků, tvůrci a herci donekonečna připíjející šampaňským a už dopředu oslavující, že Falcon Bay tentokrát zase vyhraje, a tak pořád dokola. Proslovy, nakloněnost a zájem médií, velké fotografie a pochvalné články v kulturních přílohách, poplácávání po ramenou a tučné finanční odměny od společnosti. Jakeův jemný úsměv zmizel ve chvíli, kdy si uvědomil, že tyhle časy jsou už opravdu dávno pryč. Staré a dobré – stejně jako tahle vyretušovaná fotka Catherine Belleové. Všechna ta popularita mu chyběla. Vzpomínal na moc, kterou seriál společnosti přinesl, a chtěl ji zpátky.

Ty časy pamatovala i Helen Goldová, atraktivní šedesátnice s červenými brýlemi, v citronově žlutém kostýmku od Escady a rudými vlasy ostříhanými na kraťoučké, skoro chlapecké mikádo. Mezi ostatními celkem běžně oděnými lidmi kolem stolu svým stylem vyčnívala. Byla vedoucí castingu a zodpovídala za obsazení těch nejlepších hereček a herců ve Falcon Bay. Našla je všechny – od zákeřňáka po ženu-vamp. Všechny včetně Catherine Belleové. Mohlo to být jejím věkem, nebo možná všemi těmi zkušenostmi, ale na Helen si Jake nikdy vylítnout nedovolil. Ani maličko. Pamatovala ještě doby, kdy byl pouhým asistentem produkčního a roznášel jim ranní kávu. A nikdy si správně nespočítal, kolik káv má udělat, takže se musel několikrát vracet. Nenáviděl ji za její paměť.

„A víš, že nás za to může žalovat, že?“ poznamenala Helen na účet šedé myši a opřela se v křesílku, které při tom pohybu zavrzalo. Rozhodně ne proto, že by byla tak těžká, ale židle v zasedačce stárly a už dávno nebyly tak nové a zářivé jako dřív. Podobně se někdy cítila i Helen, ale snažila se si to nepřipouštět.

Jake si s ní vyměnil dlouhý pohled a zaváhal. Jak rád by ji poslal ke všem čertům, stejně jako tu holku. Ale to by už zašel opravdu příliš daleko. Odmlčel se, možná na delší dobu, než by mu bylo příjemné, a jediným zvukem v místnosti tak bylo tiché hvízdání klimatizace. Pak konečně promluvil: „Děkuji ti, Helen,“ odvětil sarkasticky. „Po tvůrčí stránce na tebe sice spoleh není, ale jak dojde na právní popotahování, to už je něco jiného.“

Helen se to samozřejmě dotklo, ale nedala na sobě nic znát. Považovala se za značně kreativní, ale měla pocit, že jen zřídka jí někdo přiznal jakékoli zásluhy. Ve firmě řízené převážně muži panovalo přesvědčení, že její práce spočívá v podstatě jen v tom, že ukáže na nějakou pěknou herečku, která „to prostě zvládne“.

„Takže,“ pokračoval Jake, „chystám se to tady vysvětlit ještě jednou, protože vám očividně vůbec nedochází, v jakém průseru seriál je. Naše současná čísla jsou absolutně nejhorší v celé devětatřicetileté historii Falcon Bay. Minulý týden nás přeskočily úplně všechny teleno…“

„Televizní dramata,“ skočila mu do toho Helen. Nebyla si tak úplně jistá, kdy se ze slova „telenovela“ stalo ve filmovém průmyslu hanlivé označení, ale dobře věděla, že seriály, které kdysi vyhrávaly ocenění „Soap Awards“, si už nějakou dobu říkají televizní drama na pokračování. Jako by se tím staly lepšími. Sama ten termín nijak v lásce neměla, ale opravování Jakea si vždycky užila. Jakákoli možnost nachytat ho při chybě za to vždycky stála, už pro tu zábavu.

Protočil panenky, ale nijak na to nereagoval. „No, prdel nám ale nenakopaly jen všechny ostatní konkurenční seriály, porazilo nás dokonce i pokračování Paniček z Beverly Hills – a to už to bylo opakování.“

Nechal na ně dopadnout celou tíhu toho sdělení a sledoval, jak se ošívají trapností oné chvíle. Nato zvolil o něco mírnější tón. Opřel se pěstěnou rukou o stůl a nahnul se blíž, aby jim dokázal, jak je stále mrštný.

„Majitelé zvažují osekat seriál, možná o epizodu dvě. Zmenší se náklady, zmírní se taky tíha vašeho utrpení.“

Konečně si získal jejich pozornost. Pokud by k tomu došlo, přišli by o příjmy z reklam, všem by se drasticky snížil plat, a pokud by najednou omezili počet epizod, média by to okamžitě rozmázla a vyšší sledovanosti by už nikdy nedosáhli. A nakonec: zrušení celé show. Tohle jim říkat nemusel. Byla to nevyslovená hrozba celkem jasně následující výše zmíněné škrty v produkci.

Setrvával v pozici s jednou rukou opřenou o stůl a druhou založenou za zády. Ta ho samozřejmě příšerně bolela, ale věděl, jak mocně teď musí působit. Měl to načteno z mnoha svých příruček o managementu a řeči těla: jak stát, jak využívat gesta a pózy pro neverbální komunikaci.

Jejich pozornost si bezesporu získal. Nedbale si rukou pročísl vlasy a znovu promluvil.

„Ale ujišťuju vás, že k ničemu z toho nemusí dojít. Řekl jsem jim: ,Mám ty nejlepší scenáristy, nejlepší producenty, prostě ty nejlepší lidi, co kdy v tele…,‘“ – opravil se dřív, než to stihla Helen, – „,pokračujícím televizním dramatu kdo měl. Falcon Bay se vrátí na první příčku žebříčku sledovanosti.‘ Dal jsem jim svůj slib.“

Znovu se setkal s jejich pohledem a rozpřáhl ruce v přátelském gestu, které ovšem také vzešlo z jedné jeho manažerské příručky a dávalo jasně najevo, že „je to na vás“. Reakcí bylo ticho.

Pozoroval je a čekal.

Nakonec se narovnala jedna scenáristka, nováček, za uchem měla dokonce zapíchnutou tužku, a vypadalo to, že se chystá k řeči. Než ale stihla promluvit, zastavil ji Jakeův zdvižený prst. „A nechci slyšet nic o rakovině, těhotenství ani Alzheimerovi.“

Žena celá zrudla a zhroutila se zpátky do křesla. Mlčela, neměla už nic, co by chtěla říct.

Místnost zaplavovalo nepříjemné ticho. Nakonec se přece jen osmělil někdo další: „A co třeba nějaká jiná dlouhodobá choroba?“

Jake opět obrátil oči v sloup a přemítal nad řečníkovou překvapivě dlouhou blond bradkou, roztrhanými džínsy a formálním sakem. Je tenhle šašek scenárista, nebo spíš Viking? „To už jsme tu měli před pěti lety,“ odfrknul. „Další!“

„Smrt při porodu?“ vykřikl někdo tak nahlas, jako by to byl tak skvělý nápad, že je jasné, od koho pochází. Její obličej ale zvadl v momentě, kdy jí došlo, že tenhle vklad nikomu nestojí ani za pohled.

Jake svěsil ramena. „Jenom letos už jsme tu měli mrtvého novorozence a dvojčata. Myslím, že čemukoli spojenému s vaječníky a narozením se můžeme pro teď vyhnout.“

„Bouračka?“ křikl chlápek v intelektuálských brýlích a montérkách.

Kurva doprdele montérky! Tohle bylo Falcon Bay a ne žádné železářství. Jake na moment zvážil možnost promluvit s nimi o vhodném kodexu oblékání, ale pak si uvědomil, že by to znamenalo žádat po všech ženách krátké elegantní společenské šaty. Naštěstí měl v ten moment dostatek sebeuvědomění, aby se do toho nepouštěl.

„Byl tu už smrťák. Dokonce ve speciálu k miléniu. Prošel sis vůbec někdy archivy, ty lenochu?“

Teď už se v něm vařila krev. Jestli z té místnosti rychle nevypadne, tak se už neudrží a někdo to šeredně schytá. Od personálního už dostal písemné varování – kdysi hodil po někom židlí. A ten kobereček si tedy vůbec neužíval. Nechtěl, aby došlo na projev jeho hněvu, odhalil by tím svou největší slabost. A tak místo síly těla užil síly slov.

„Tak tohle že je ono?“ zařval. „Kde jsou nějaké neotřelé nápady?“

„Střílečka?“ zkusila to znova vikingská bradka.

„1999 a 2015,“ odvětil suše Jake.

„Kopačky u oltáře?“ navrhla sebevědomě zrzka v brýlích.

Helen zaznamenala, že Jake nemá daleko ke vztekem vyvolanému mrštění kusem nábytku. Za dnešek už měla těch jeho záchvatů tak akorát a nestála o to, aby došlo k nějakému zranění. A ačkoli příběhová linka nebyla její doménou, řekla si, že hodí rozběsněnému rotvajlerovi kostičku.

„Vím úplně přesně, co Falcon Bay potřebuje,“ prohlásila a nahnula se přes stůl, tak vyzývavě, že okamžitě upoutala pozornost všech přítomných.

„No tak nám to prozraď, Helen,“ ušklíbl se Jake. Byl připraven smést ze stolu každý slaboduchý nápad, který mu předhodí.

Po krátké pauze – dost dlouhé na vytvoření atmosféry očekávání, ale krátké na to, aby ji Jake přerušil – si Helen nalila skleničku perlivé vody z lahve před sebou. Užívala si zvuk šumících bublinek a pak tiše a odhodlaně promluvila.

„Co Falcon Bay potřebuje, je prvotřídní a skrz naskrz zkažená, vypočítavá, všehoschopná ženská, taková, co se nezastaví před ničím a vždycky dostane, co chce… prostě mrcha.“ Slovo „mrcha“ si nechala až na konec a ještě ho zdůraznila, aby dosáhla maximálního efektu.

Všichni v očekávání hleděli na Jakea.

Jeho samotného Helenin velmi dobrý návrh dost překvapil. Všechny ženské charaktery v seriálu jsou spíš měkkosrdcaté, než aby vám bez váhání vrazily nůž do zad. Ve Falcon Bay byli za záporáky vždycky spíš chlapi. A hlavou už mu vířila představa chladnokrevné a vypočítavé hrdinky – sice to nechtěl přiznat, a už vůbec by to nedal najevo, ale nápad ho opravdu zaujal. „Poslouchám,“ řekl, aniž by hnul brvou, a pokynul jí, aby pokračovala.

Všichni teď viseli na Helen. Věděla, že návnada zabrala, a tak si dávala načas.

„Nemám ale na mysli nějakou obyčejnou mrchu, co se objeví, trošku zamíchá kartama a vnese mezi postavy pár problémů,“ pokračovala. „Tahleta mrcha něco zkusí na každého ve Falcon Bay. A půjde pěkně popořadě. Aniž by o tom postavy věděly, bude mít tahle prvotřídní bestie s každou z nich společnou minulost. To je její backstory. Takže nevyřízené účty se všemi hrdiny. A obsadit bychom měli někoho, koho okamžitě všichni poznají, ale o kom už dlouho neslyšeli. Tudíž diváci se najednou jenom pohrnou. Bude je zajímat, kdo to sakra je a proč se objevila ve Falcon Bay.“

No kurva! pomyslel si Jake. A následně se dvakrát ujistil, jestli to náhodou neřekl nahlas. Byl vzteky i vzrušením úplně bez sebe. Proč s tím nemohl přijít namísto Helen sám? Naprosto se mu nedostávalo slov.

„Noo?“ usmála se Helen. Věděla, že trefila do černého. Jake totiž nemlčel prakticky nikdy. Pak ji ale píchlo u srdce, protože si uvědomila, že tohle její velké vítězství potrvá právě jen momentálních několik vteřin. Ten nápad jí vezmou. Ještě se o něm bude dlouze hovořit. Oběhne kolečko po scenáristech, produkčních a tak dále, no a nakonec se k ní vrátí, aby tu ženskou obsadila, ale nikoho už ani nenapadne, že s tím vlastně přišla ona.

Konečně Jake promluvil a vytrhl Helen z víru nepříjemných myšlenek.

„Líbí se mi to,“ řekl mile.

„Ach, tak to mě těší.“ Helen pozvedla obočí, rozhodnutá užít si alespoň tuhle svoji chvíli – bylo to to jediné, čeho se jí dostane. Chtěla ještě dodat: A rádo se stalo. Dobře vím, že za hodinku už to stejně budeš prezentovat jako vlastní skvělý nápad. Ale měla ráda svou práci, takže nic neřekla.

Jake přelétl pohledem tabuli s fotografiemi herců. „Takže sexy holka? Tak jednadvacet? Čerstvá krev? Třeba se nám konečně vydaří vyhrát cenu za nejvíc sexy ženskou. Žádná další selhání. Všechny naše herečky už to mají za sebou…“

„Ne,“ Helen jen kroutila hlavou. „Tohle zafunguje jenom tehdy, pokud jí bude přinejmenším padesát.“

Jake se rozchechtal. „Padesátka? Nebuď směšná. Koho by bavilo dívat se, jak si to nějaká stará herka vykračuje po pláži? My tady potřebujem hříbátko.“

Helen pokračovala, jako by nic neřekl. „Mladá ženská nebude mít takové fluidum. Fungovat to může jen takhle. Největší sledovanost měla epizoda, ve které se Lucy Deanová vdala – a tehdy jí bylo padesát.“

„A taky to bylo před dvaceti lety, Helen. Dneska je na vzestupu mládí.“

Ignorovala ho a pokračovala ve svém argumentu. „Lidi o té epizodě ale pořád ještě mluví, je silná. Padesátka je dneska pro ženu věk velké moci a nových začátků, Jakeu. Naše prvotřídní mrcha musí být dáma, ne nějaká holka, a samozřejmě velmi přitažlivá.“

Ačkoli jemu samotnému bylo už šedesát, nedokázal pochopit, že by ženy jeho věku mohl někdo považovat za atraktivní. Po mnoha letech práce na telenovele ale také dobře věděl, že zrovna on není cílovým divákem Falcon Bay. Je tedy možné, že má Helen pravdu.

„Lepší, když bude trošku vyspravená. V tom věku by na něj aspoň nemusela vypadat, že.“ Vědoucně hleděl na Helen. Byla živoucím a dýchajícím příkladem toho, že botox a silikon dokážou zázraky, když dojde na datum narození. A on její datum narození znal. Kdysi si ho vyhledal, jen tak pro jistotu, aby ho před ní mohl sem tam vytáhnout a mít navrch.

Najednou si vzpomněl na osmdesátá léta, když do Dynastie přišla Joan Collinsová. Pomohla seriálu udržet se ve vysílání a díky ní se z Dynastie stala klasika a legenda. A tehdy jí už muselo určitě být taky padesát. Takže ano, přemítal, ano, tohle by opravdu mohlo vyjít.

Prokřupnul si klouby a předstíral, že zívá, aby zakryl všeobjímající nadšení, které ho zaplavilo.

„Jelikož je tohle asi jediný nápad, který z vás dneska dostanu, musíme spoléhat na to, že jedna ženská bude takové terno, že nám nažene zpátky všechny naše ztracené diváky. Doufám, že to teda bude ženská zatraceně sexy.“

„To tedy bude. A publikum se vrátí. Tohle je přece moje práce. Casting,“ slibovala Helen, a dávala tak Jakeovi najevo, že je jí jasné, že její nápad okamžitě prohlásí za vlastní. A pak, jako by parodovala, co asi Jake řekne novým majitelům, ještě dodala: „Dávám ti své slovo.“

Usmál se. Zahnala ho do kouta. Ale vlastně zahnala do kouta i samu sebe. Pokud se to novým majitelům nezalíbí, půjde mu o krk i o práci, ale to samé vlastně platí i pro Helen. A jestli tu mrchu obsadí opravdu dobře a seriálu se navrátí jeho zašlá sláva a divácké preference, zase bude vyhrávat ceny a bude se o něm psát, získá tím vlastně i on. Ale jestli se Helen spletla, tak on té „kupě silikonu“, jak ji rád v její nepřítomnosti tituloval, ještě rád ukáže dveře.

Pomalu přikyvoval. Líbilo se mu to. „Oukej, Helen. Dělej svá kouzla. Obsaď nám tu nejlepší zkaženou mrchu, co najdeš. Ale být tebou, docela bych s tím pohnul. Rád bych ji představil ve vánočním speciálu.“

„Cože?“ Helen se zatmělo před očima. Snažila se rychle přijít na to, kolik času má, aby si prošla veškeré vhodné adeptky, otestovala je před kamerou, pak jednu z nich vybrala a nechala podepsat všechny papíry.

„Přesně tak,“ řekl Jake. „Dneska máme prvního září, máš na to tedy něco pod čtyři měsíce Takže šup, šup.“ Jake se bavil panikou, která po jeho sdělení zaplavila místnost, a rozhodl se, že před tím největším chystaným překvapením by si mohl užít ještě jedno nepodstatné. Zvedl fotografie, které dříve spadly na podlahu. Obličeje herců byly otočené k němu, tudíž ostatní viděli jen zadní strany.

„Jak všichni víte, věřím v osud,“ řekl, otočil fotografie a držel je tak, aby všichni viděli tváře Catherine a Judea. „Takže abychom naší nové hvězdě umetli cestičku a mohli jí dobře zaplatit, Helen, budeme muset poslat jednoho z těchhle dvou herců pryč.“

Helen zbledla jako stěna.

Jake si schoval fotografie za záda. „Nechám tě vybrat. Levá, nebo pravá?“

„Nebuď směšný, prosím tě.“ Helen vstala ze židle a šla k němu. „Catherine je Falcon Bay a Jude je nejpopulárnější herec, kterého jsme kdy obsadili.“

Jake se jen usmál. „Levá, nebo pravá? Budeš si muset vybrat,“ opakoval.

Helen na něj s nedůvěrou zírala. Vždycky to byl hajzl, ale co teď dělal, byla naprostá šílenost.

„Tak nerozhodná, Helen. Tik, tak. No dobrá, rozhodnu za tebe. Catherine zůstane, je to naše hlavní herečka – tedy prozatím –, což znamená, že tady ten Polonahý zázrak dostává padáka.“

Strčil Helen do ruky Jakeovu fotku a odkráčel. „Budeš mít na starosti jak jeho odchod, tak vstup naší nové hvězdy na scénu. Já zatím promluvím s novými majiteli,“ dodal.

Samolibě se kolébal ke dveřím. U nich se ještě otočil. Tak. Teď mezi ně ještě hodí tu bombu. Jestli si Helen myslí, že ta ruská ruleta s herci byla zhůvěřilost, tak teď teprve uvidí. „A poslední věc. Ta naše vánoční epizoda. Vychází to zrovna na čtyřicáté výročí, takže pojedeme naživo.“

Všichni v místnosti slyšitelně zalapali po dechu.

Helen vstala, Judeovu fotku pořád v ruce. „Na Vánoce? Živý přenos? S tím, že máme jen pár měsíců na zapracování všech změn?“ Byla úplně bez sebe.

Ten hmatatelný šok, který zanechal ve vzduchu, se Jakeovi líbil. Mnohem větší radost mu ale udělal fakt, že vytřel Helen Goldové zrak a smetl jí úsměv ze tváře.

„Je to tak! Hou, hou, hou,“ zahřměl a odešel.

2

Pro fanoušky jedné z nejoblíbenějších telenovel na světě nebylo ničím neobvyklým, že strávili hodiny na Google Earth, hledali a přibližovali si místa, která znali ze seriálu Falcon Bay, kroužili po písčitých plážích ostrova St. Augustine a snažili se poznat každý kout natáčecích lokací. Někteří zarputilci si dokonce najali rybářský člun, aby se dostali do skryté zátoky, kde se filmovalo. Doufali, že zahlédnou aspoň kousek něčeho, co zatím vidět nemají, nebo třeba potkají některou z hvězd, které zrovna nejsou na place. Ochranka ale byla svědomitá a přísná a za ty dlouhé roky natáčení se do zátoky nikdo z nenechavých fanoušků nedostal.

Ostrov St. Augustine je místem opravdu malebným, úplně jako z pohlednice. Nachází se v Lamanšském kanálu v blízkosti ostrova Jersey, třicet kilometrů od pobřeží Francie a stovky kilometrů daleko od pobřeží jižní Anglie. Je to malý kousek ráje uprostřed ničeho. Novinářským dronům se čas od času podaří nafotit momentky s herci nebo tvůrci pracujícími na natáčení jednoho z nejdéle vysílaných televizních seriálů. Naštěstí ale nemohou slyšet konverzaci za okny kanceláří. Protože kdyby mohli, příliš rychle by jim došlo, že to, co se děje mimo kamery, je mnohem dramatičtější než cokoli, co kdy miliony televizních diváků viděly na obrazovkách.

Zasedačka číslo šest – kde před chvíli Jake Monroe oznámil, že vánoční epizoda se bude přenášet naživo – je umístěna u vnějšího okraje studií. Jednalo se o komplex několika budov velikosti hangárů, v nichž se nacházelo všechno potřebné pro vytvoření celosvětového televizního hitu vysílaného šest dní v týdnu. Dál chodbou byl velký otevřený produkční prostor, kde měli svá místa režiséři, asistenti produkce, scenáristi. Jednalo se o centrální jednotku celé budovy, prostor rozkazů a příkazů. Místo, kde na sebe lidi pokřikovali od stolů a konverzace se ve vzduchu mísily a spojovaly spolu s drby a nadšením z nových nápadů. Právě za kousek z těchhle rozhovorů by zavilí fanoušci seriálu vraždili – blesková rozhodnutí, která ovlivňovala pořad, jenž milovali. Pouhých pět minut v téhle kanceláři by stačilo na to, aby se do vás ten televizní drápek zaseknul už tak nějak natrvalo. Bylo to tam atraktivní, vzrušující a přímo to pulzovalo životem, jak už to ale s drápky bývá, tohle prostředí vás mohlo taky pěkně otrávit, zničit vám kariéru, a dokonce vás v krajním případě i zabít.

Vlevo za produkčním prostorem byly vnitřní studiové lokace. Tam se nacházely interiéry domovů všech postav – falešné domy a byty s pohyblivým zdmi beze stropů, navržené tak, aby vypadaly zcela realisticky. Měli tam plochy přes dvě stě tisíc čtverečních metrů, každé místo bylo specificky navržené a dotvořené tak, aby odráželo osobnost postav, které ho obývaly. Naprosto dechberoucí svět předstírané skutečnosti.

Vpravo od kanceláří produkce jste procházeli chodbou s mnoha dveřmi, za nimiž seděli ředitelé jednotlivých
oddělení. Jedny z dveří patřily i kanceláři Helen Goldové. Její prostory byly větší než jiné, protože se tam potřebovala setkávat s herci. Někdy dokonce s mnoha najednou. Dveřmi téhle kanceláře už prošlo tolik celebrit, a těch, kteří sice známí nebyli, ale právě díky Helen se stali naprostými superstar, byly určitě taky desítky. Tohle byly dveře, za kterými se z joudů z nemanic stávaly nové tváře budoucnosti.

Vedle velkého okna s výhledem na pláž se rozkládal masivní stůl s deskou potaženou kůží. Helen už na něm ojela nespočet týpků, co se chtěli stát úspěšnými herci. Vlastně pro tenhle účel si ten stůl vybrala. Samozřejmě tu mimo stůl měla také obligátní pohovku, ta byla umístěná u stěny a nad ní se vyjímal obrovský zarámovaný plakát kompletního štábu Falcon Bay, fotografie pořízená ke třicátému výročí seriálu.

V zadní části kanceláře byl prostor pro herecké představení. Nedalo se tomu říkat jeviště, ale šlo o místo potažené kobercem, kde se mohl herec vnést do role a přečíst kus scénáře. Helen měla připravenou i kameru, takže v případě potřeby se mohl vytvořit i záznam. Nebyla však ani proti tvorbě lechtivějších domácích videí. Jen ona a daný herec, lepkavé erotické dusno, svíjející se těla, škrábání. Prostě ten typ videa, co si pak schovala jen pro sebe – na ty náročné a prací nabité noci, kdy neměla čas na mužskou společnost, ale potřebovala si dopřát rychlý orgasmus.

Ohledně svých mimopracovních aktivit si nikdy nepřipadala provinile. V životě nikoho nijak nezneužila a nikdy nikomu nelhala – na rozdíl od castingových režisérů mužského pohlaví, které znala. Nikdy nedovolila, aby si kdokoli myslel, že cesta ke slávě vede přes její postel. Prostě jen ošukala toho, kdo se jí líbil a komu se zároveň líbila ona. Když bylo po všem, dala jim jasně najevo, že tu roli ale ani tak nedostanou. Pokud tohle věděli dopředu, chtěli si ji více naklonit a získat svými sexuálními dovednosti. Ale i kdyby jí nabídli ten nejlepší sex v životě – a že někteří z těch nejprkennějších hereckých adeptů se ještě pořád drželi v její pětce nejskvělejších šukaček všech dob –, nepřimělo by ji to přehodnotit své rozhodnutí strany obsazení. Profesně byla Helen přímá a neústupná.

Čistě uklizená kancelář byla zrcadlem její organizované mysli. Měla v ní police plné scénářů a knih o televizi a filmu, na stěnách pár zarámovaných osobních fotografií – většinou na nich byla ona někde venku s přáteli nebo herci, často se to překrývalo. Helen byla vždycky holka pro každou srandu, která se ráda bavila. Přesně tohle jí kdysi napsal do hodnocení i jeden z učitelů. Matka ji za to tehdy vyplísnila, ale Helen to brala jako kompliment.

Na gauči, o němž byla před chvíli řeč, se právě v extázi svíjela nahá Helen a mezi roztaženýma nohama měla zpocené tělo Judea Roscoea.

„Ach, bože, bože, ach, bože!“ křičel, když přirážel a vnikal do ní stále hlouběji a hlouběji.

Bylo opravdu velkou výhodou, že měla zvukotěsnou kancelář. Nadřízeným tvrdila, že ji potřebuje, aby byly její konverzace a zkoušky s herci skutečně profesionální, diskrétní a jen mezi nimi. Samozřejmě to za ty roky přišlo vhod i při soukromých a intimních aktivitách.

Oknem dovnitř pronikalo ostré světlo a dočasně ji oslepilo. V tu chvíli se ale cítila tak skvěle, že vlastně vůbec vidět nepotřebovala. Počasí se změnilo a teplé sluneční paprsky ji šimraly a laskaly na zádech. Sex s výhledem na moře jí po kreativním meetingu udělal vždycky dobře. Jude Roscoe ji sice šíleně štval, ale milenec to byl překvapivě dobrý.

Milovala, když mohla mít sex na své castingové pohovce, a milovala ten pocit, že vlastně dává historii zadost – ženská castingová režisérka opanovala herce-muže. Jude jí položil na prsa své obrovské dlaně a zmáčkl, dráždil jí bradavky mezi palcem a ukazováčkem, zatímco Helen mu tlačila ruce do obličeje. Jak se pohybovala stále rychleji, vrazila mu prsty do pusy, užívala si každou píď jeho ocelově pevného a tvrdého mužství. Bylo tu teď jenom pro ni, silně jí tlačilo proti klitorisu, když po něm vzrušeně klouzala nahoru a dolů.

Opět mocně přirazil a pohlédl jí do tváře. Věděl, že už jí moc nezbývá, popadl ji pevně za boky a přimáčkl těsněji k pohovce. Přirážel stále rychleji a hlouběji a propadal se pořád hloub a hloub, dokud se jí z úst nevydral táhlý výkřik.

Oči měla zavřené a v mysli jí to hrálo všemi barvami. Tělo se jí ještě chvělo doznívajícím orgasmem, jejich spojení povolilo a on se zhroutil vedle ní.

Čekala. Pořád měl erekci. Neudělal se, šetřil se pro ni. Nechala to v sobě doznít. Čekala. Z tváří se jí pomalu vytrácel horký ruměnec. Vzala ho za ruce a dotkla se vlastní kůže, celé tělo jí vibrovalo a brnělo – jeho dotek zapůsobil jako milion malých peříček, až z toho měla husí kůži. Dech se jí zklidňoval. Chladný závan klimatizace cítila na zádech jako šlehání elektrického proudu. Ležela bez hnutí. Pomalu ji opouštěly poslední zbytky orgasmu, když vtom se na něj znovu vrhla.

O dvacet minut později si Helen u svého pracovního stolu upravovala make-up. Převlékla se do čistých šatů. Jude jí nechal na kostýmku od Escady mastné otisky a v zápalu boje jí natrhl košili – v hlavě si pro sebe proto udělala poznámku, že mu musí vystavit účet. A ideálně to načasovat, než se k němu donesou zprávy o jeho propuštění. Slyšela, jak se ve sprše konečně udělal. Chudák kluk: ona měla několik orgasmů po sobě, a ani se neobtěžovala mu tu laskavost vrátit.

Už to byly čtyři měsíce, co si spolu dopřávali sex. A právě jen tohle to bylo – sex. On byl šťastně ženatý a ona velmi šťastně svobodná. Zajiskřilo to mezi nimi na letním večírku, alkohol už tomu samozřejmě jen pomohl. Dovolila mu, aby se jí zmocnil hned tam na pláži. Klečel v písku, ona měla vykasané šaty a z jeho mrštného jazyka se jí podlamovaly nohy. Bylo to riskantní a zároveň hrozně vzrušující. Když se za ní druhého dne v práci zastavil, měla za to, že se jí jde omluvit, ale přišel prý, aby dokončil, co předešlé noci začali – a tak to tehdy dělali rovnou tady na stole. Díkybohu měla v kanceláři i sprchu. Nesnesla by, kdyby měla jít na schůzku a cítila ze sebe sex, na druhou stranu milovala ty chvíle, kdy se vydala na meeting bezprostředně po sexu. Nic ji nikdy tak nevzpružilo. A neuklidnilo.

Rozhodla se, že až Jude odejde z její pracovny, bude po všem, prostě konec. Řídila se vždycky vlastním pravidlem nespat s herci Falcon Bay. Mohla je mít, než podepsali smlouvu, a mohla si s nimi užít taky potom, co odešli (ne že by to kdy udělala, to už měli štempl „jetého zboží“). Ale pokud makali na stejné show jako ona, tak přes to nejel vlak. Bylo to přesto tak těžké. Proto se vždycky držela dál od současného štábu. Naštěstí ale neměla nouzi o jiné nabídky. Většinou spala s herci, protože jí přišli tak ochotní. Prostě jako by spolu čas od času jenom něco zkoušeli. Bylo to jako trapné klišé, ale většinu doby si to dost užívala.

Jude byl jejím prvním porušením pravidla „nikdo ze současného štábu“. A sex s ním byl neskutečný, ten chlap jí bude chybět. Možná i proto pro ni bylo dnešní setkání tak výjimečné – neboť díky náhodě, bouchnutí dveří a pádu té fotografie, měl vlastně Jude Roscow dostat padáka. A tak si zvládla docela dobře namluvit, že dneska už to svoje pravidlo neporušovala.

Teď, když byl Jude ve sprše, Helen se vrátila zase k pracovnímu stolu a za zády jí tancovala mořská hladina. Po té nepříjemné schůzi s Jakem si potřebovala spravit chuť nějakým příjemnějším setkáním. Navíc měla pocit, že potom, co s ním musela být zavřená v jedné místnosti, si něco hezkého taky zaslouží.

Vklouzla zpátky do lodiček a achilovkami jí projela pronikavá bolest. Vzpomněla si na doktora Kirka, dalšího všeználka zalykajícího se vlastním egem. Nedávno ho navštívila a stěžovala si na hrozné bolesti nohou. Jeho verdiktem bylo, že v životě každé ženy prý jednou nastane moment, kdy by měla pověsit všechny boty s podpatky na hřebík a nazout pohodlné mokasíny. Chtěla ho praštit, ale namísto toho podstoupila dvě značně bolestivé operace, aby mohla dál kdykoli a kamkoli nosit patnácticentimetrové podpatky. Nakonec mu nakráčela do ordinace ve své nejtěsnější sukni a nejvyšších lodičkách, jen aby potvrdila svůj triumf. Když odcházela, viděla, jak moc po ní doktor touží, a tím bylo její vítězství ještě sladší.

Vzpomínka na příjemnou výhru ji zase trošku rozparádila – stres a konfrontace jí na libido vždycky zabíraly. Když Jude zanedlouho zmizí a show bude plná změn, Helen si uvědomovala, že asi nebude mít moc času, aby si za něj našla vhodného náhradníka. Hlavou už jí vířil seznam možných nekomplikovaných záskoků, které by mohly zaplnit jeho pozici v jejím sexuálním diáři. V myšlenkách se zastavila u čísla na instalatéra Petera, kterého kdysi najala na rekonstrukci jedné z koupelen pro hosty. Během těch dvou týdnů, co u ní pracoval, jí poskytl neskutečné množství orgasmů. A párkrát nato taky. Dokázal ji rozechvět a nikdy nezklamal.

Utápěla se v erotických myšlenkách, když vtom cvakla klika. Bylo zamčeno. Návštěvník tedy melodicky zaťukal na dveře. To klepání Helen poznala. Šla a otevřela do koupelny. Jude tam stál nahý v celé své kráse – očividně ho nadchlo, že si Helen přišla pro další kolo. Penis se mu už opět probouzel k životu, ale její slova mu dala jasně najevo, že takhle to nebude.

„Někdo je u dveří,“ sdělila mu šeptem. „Zůstaň tady a buď zticha!“ naznačila s prstem přitisknutým ke rtům.

Jude pokrčil rameny na znamení „žádnej problém“ a vrátil se do koupelny, kde pokračoval v otírání svého dokonalého těla.

Sákriš, pomyslela si, když šla ke dveřím. Jak ho tam viděla celého lesklého a vlhkého, opravdu dostala chuť na nášup. Nejdřív se ale potřebovala vypořádat s návštěvou.

V momentě, kdy povolila bezpečnostní západka, se dveře otevřely a do místnosti vkráčela Farrah Adamsová.

„Ach, můj bože! Ten nápad se super mrchou je prostě úplně dokonalý!“ zvolala.

Proplula kolem Helen a rozložila se na gauči, kde ještě před deseti minutami Helen rajtovala na Judeovi.

Farrah se nikdy moc neobtěžovala se zdvořilostními frázemi a vždy se rovnou věnovala tomu, co měla na srdci.

„Proč bylo zamčeno?“

„Ale, byla jsem ve sprše,“ odvětila Helen tak nonšalantně, jak jen mohla žena, která nedávno prodělala několik orgasmů.

Farrah nevěřícně povytáhla obočí. „To mě nepřekvapuje. Vždycky když jsem v zasedačce číslo šest s tím kokotem, nejradši bych se celá vydrbala pemzou.“

Helen zachytila pohled své kamarádky a pokrčila rameny. Vzpomínky na to, jak se tyhle dvě potkaly, jakkoli dávno už to bylo, se zdály být stále velmi čerstvé a jasné.

Farrah měřila kolem sto osmdesáti centimetrů, měla temně čokoládovou kůži, pronikavě zelené oči a postavu jako Grace Jonesová za svých časů Bond girl. Dost dobře by se uživila jako modelka na velkých molech a přehlídkách. Vlasy si nechávala střižené nakrátko, jako žena pracující ve světě plném mužů totiž chtěla vystupovat spíše bezpohlavně, a odpálkovat tím své kolegy (kteří po ní ale stejně všichni šíleli). Její dokonalé, božské tělo se ale nedalo skrýt ani navzdory zálibě ve spíše mužském stylu oblékání: štíhlá postava, dlouhé ladné nohy, pevné paže a ploché břicho, svěží, bujná a mladistvá prsa. Když byla v místnosti Farrah, nepotřeboval už prostor žádnou větší dekoraci.

Farrah a Helen od sebe sice dělilo skoro celé desetiletí, přesto se už znaly více než třicet let. Když se potkaly, pracovala Helen jako mladší asistentka castingu. U seriálu Falcon Bay začínala a byla pod pečlivým dohledem své mentorky, proslulé Caroline St Jamesové. V show byla zrovna sháňka po čtrnáctileté dívce, která se měla stát milovaným a dlouhé roky ztraceným dítětem Lucy Deanové. Jak bylo častým zvykem, jeden z producentů navrhl na roli vlastní dceru. Aby ale nebyla ta protekce příliš okatá, vše mělo proběhnout jako iluze opravdového konkurzu – který řídila tehdy ještě velmi nezkušená Helen. Chudáci uchazeči neměli nejmenší šanci, jakkoli mohli být talentovaní. Podobné praktiky byly ve studiích dost časté a mladé Helen se z toho dělalo nanic.

Tehdy měla Helen ještě titěrný kanclík bez oken, do kterého se vešly jen dvě policové skříně. Vzduchu tam bylo míň než v píchlé pneumatice a pableskující proužek pronikajícího ostrého světla způsoboval palčivou bolest hlavy. Helen zvažovala, že ten den zruší všechny další konkurzy. Stejně to bylo zbytečné, ne? Ale pak dovnitř vstoupila Farrah a Helen zůstala úplně u vytržení. Měla v sobě něco z Marilyn Monroe – nebylo to ani tak vzhledem jako spíše faktem, že když se na ni zaměřila kamera, celá se rozzářila. Helen bylo hned jasné, že Farrah bude milionkrát lepší než ta oprsklá protekční dcerka, které už připravují zkoušky účesů a make-upu. Navíc fakt, že Farrah je míšenka, znamenal, že by do seriálu konečně vnesli tolik potřebnou diverzitu. A také by to světu odhalilo pravdu o tom, v jakých mužích měla Lucy zalíbení. V té době se jednalo o dosti tabuizované téma. Helen si byla jistá, že obsazení Farrah bude naprostý trhák.

Naneštěstí byla Helen ta nová. To v praxi znamenalo, že obstarávala kávu, secvakávala stohy scénářů a vypadala hezky a mile – tam někde v koutě. Jedinou věcí, co po nových holkách nikdo nechtěl, byl vlastní názor na cokoli. Helen ale nikdy nedělala to, co po ní chtěli. Lobbovala za Farrah všude, kde mohla – u svého šéfa, producentů seriálu, dokonce i u samotných scenáristů a kameramanů. Všem jim postupně pouštěla výkon, který Farrah předvedla na castingové zkoušce. A všichni se shodli na tom, že má neobyčejný talent, nikdo se ale nechtěl pouštět do boje s vedením společnosti a zpochybnit rozhodnutí obsazení dcery výkonného producenta. Její záznam sledovala Helen doslova v hrůze – tahle holka byla snad větší dřevo než Pinocchio. A tak udělala nemyslitelné: rozhodla se upřednostnit pravý talent. Byl to obrovský risk, ale na Farrah bylo něco až magického, takže to Helen prostě musela zkusit. Rozhodně kráčela chodbou směrem k šatnám a podpatky jí výhružně klapaly.

Catherine Belleová byla geniálním zosobněním postavy Lucy Deanové, mateřským elementem a živoucím, tepajícím srdcem celé show. Jako ztělesnění hlavní postavy se tak nacházela na pomyslném vrcholku talentového žebříčku Falcon Bay. Catherine měla tehdy třicet, ale zdála se být už o dost starší. Ne ani tak vzhledem jako spíš celkovou energií a sebevědomím, které jí dodávalo sílu ustát každou hádku a bouři.

Když tehdy jednadvacetiletá Helen konečně dorazila k její šatně a lehce zaťukala na dveře, modlila se, aby Catherine zůstala věrná své poklidné povaze a nezlobila se za vyrušení chvíle klidu a porušení profesního protokolu.

Ve studiích nebylo mnoho míst, kde by mohli být členové štábu chvíli v klidu a sami. Zelená místnost, prostor se světle limetkovými stěnami a kobercem neutrální barvy, byla vždycky narvaná herci učícími se repliky scénáře, případně s nadávkami sledujícími konkurenční televizní seriál. Jen skutečně zřídka se jednalo o útočiště a oázu klidu, k čemuž byl prostor původně zamýšlen. Jediným skutečným útočištěm hercům tak byly jejich šatny. Jednalo se ale o poněkud malé, stroze zařízené místnosti s jediným oknem – prostě místo, kde jste se převlékli, mohli jste si tam na poslední chvíli ještě prolítnout scénář, než pro vás přišli a vtáhli vás do naprostého chaosu dění na place. Tyhle malé prostory byly často sdílené třeba i třemi nebo čtyřmi herci. Catherine Belleová měla ale šatnu vlastní. A žádný malý krcálek to věru nebyl. Její šatna oplývala třemi okny, prostorným balkonem s výhledem na moře, měla tam několik maleb od současných umělců z oblasti Jersey – Catherine si ráda hýčkala pocit, že koupí jejich abstrakcí se vlastně stává jejich mecenáškou. Viselo jí tam taky několik fotografií od surrealistické umělkyně Claude Cahunové, aby dala lidem najevo, že se vyzná. Na Catherininy dveře nikdy nikdo neklepal – jedině tak hlavní produkční s důležitým sdělením, případně blízký přítel.

Teď mohla Helen na Catherininy dveře zaťukat, kdykoli se jí zachtělo, ale tehdy rozhodně nebyla na seznamu povolených návštěv.

„Slečno Belleová, máte minutku?“

„Dokonce spousty minutek,“ odpověděla jí tehdy Catherine. Helen otevřela dveře a našla ji už plně připravenou na roli Lucy Deanové, s očima zavřenýma seděla v jógové pozici. „Všechny ty minutky jsou ale celé moje, drahoušku. Proto si nepřeju být rušena až do chvíle, dokud mě nezavolají na plac.“

Z tónu jejího hlasu bylo Helen jasné, že je zle. Catherine ji mohla klidně nechat vyhodit jen za to, že ji vyrušila. Bylo by bývalo jen logické slušně se omluvit za vpadnutí, zavřít za sebou a zase zmizet. To ale Helen tenkrát neudělala.

„Nejspíš nebudete ani vědět, kdo jsem,“ nevzdávala se Helen. „Pracuju pro Caroline od castingu…“

„Tak to bych se tedy měla obrátit na Caroline, jestli odsud hned neodejdete,“ přerušila ji úsečně a ostře Catherine.

Doprdele, pomyslela si Helen. Takhle si to tedy vůbec nepředstavovala. Jestli by Catherine zavolala její šéfové, nevydržela by tu ani zkušební dobu. Měla poslední šanci odtamtud odejít a jen doufat, že ji Catherine nepozná mezi ostatními v davu. Vzhledem k tomu, že se na ni herečka dosud ani nepodívala, to byla celkem reálná možnost. Helen ale nebyla ten typ, co by se bez boje vzdával něčeho, čemu věří. Byla si jistá, že musí využít příležitosti – buď se utopí, nebo bude plavat.

„Prosím, věnujte mi jedinou ze svých drahocenných minutek a já slibuju, že nebudete litovat. A pokud se mýlím, klidně mě vyhoďte za překročení všech mezí, nebudu protestovat. Jedno ale vím jistě – pokud se teď nepodíváte na video, co vám nesu, zkazí vám ta vaše nová seriálová dcera celou příběhovou linku. Bude to, jako byste hrála vedle tekutého písku, který vás do sebe nakonec vtáhne.“

Řekla to tak rychle, jak jen mohla, a doufala, že ze sebe stihne všechno dostat dřív, než ji zase umlčí.

Po několikavteřinové pauze, která se zdála být dlouhá jako hodina, Catherine konečně otevřela oči a začala po Helen přejíždět pohledem. Zůstala zcela bez hnutí, stále ukotvená ve své jógové pozici. Helen tiše postoupila dále do místnosti. Nebrala sice Catherinino mlčení zrovna jako souhlas, ale zamítnutí to také nebylo. Než stihla Catherine cokoli říct, vložila už videokazetu do přehrávače v rohu pokoje. Když se na obrazovce objevila Farrah a její konkurz, obě ji jen tiše sledovaly. Z Catherinina výrazu bylo jasné, že ji přesvědčila.

Helen ale chtěla zpečetit dohodu.

„Tadyhle máte svoji seriálovou dceru. Hrajte s ní a vzájemná energie vám přinese slávu mezinárodní televizní ceny.“

Catherine pořád ještě zírala na maličkou televizi s rozostřeným pauznutým výjevem a Helen ji napjatě sledovala. Bylo zcela jasné, že podobně jako Helen ani Catherine ještě neviděla někoho tak opravdového, uvěřitelného a tak setsakramentsky vzrušujícího. A ještě tady byla ta nepopiratelná skutečnost, že vlastně nebyla tak docela bílá. Nebylo tajemstvím, že Catherine chtěla postavu Lucy Deanové trochu ukotvit a propracovat – kdyby se ukázalo, že dcera, které se zřekla, byla Farrah, z Falcon Bay by se stal skoro revoluční seriál, rozhodně na osmdesátá léta.

V jedné věci se však Helen mýlila: Catherine nejenomže vyhrála mezinárodní seriálovou cenu, ale přineslo jí to taky její první Emmy a Zlatý glóbus. A o osm let později – to byla pro Farrah poslední seriálová epizoda, když Catherine vytahovala tělo své mrtvé dcery z moře – získala dokonce svou první cenu Bafta. A jak by taky ne? Jejich spolupráce byla čisté zlato. Diváci po celém světě šíleli, když sledovali Lucy Deanovou, jak táhne tělo své dcery přes zlatavé písky, padá na kolena a prosí boha, aby si vzal radši ji. A pak jim došlo, že je konec. Kvílení sirén, skřehotání racků a obrovské tříštící se vlny – a více než dvě stě milionů diváků slzících nad zármutkem Lucy Deanové, jež přišla o dceru, kterou nikdy doopravdy nepřijala. Bolest z uvědomění, že už nedostane šanci napravit své chyby, se dotkla duší diváků tak jako dosud nic – a Lucy Deanová si navždy vydobyla místo v jejich srdcích.

Z Catherine se stal celosvětový fenomén. Byla největší seriálovou hvězdou na světě, a také Helenina kariéra do značné míry vyrostla na tom, že kdysi tak neohroženě vtrhla za hlavní hvězdou show. To, že ukázala Catherine videokazetu, a ta pak podpořila Helen při protlačení Farrah namísto dcery produkčního, vyneslo seriálu první várku skutečně významných ocenění. A z Helen se stalo čisté zlato seriálového světa, čímž dělala jen čest svému příjmení.

Když nastal čas a Caroline St Jamesová se rozhodla odejít do důchodu, stala se vedoucí castingu Helen a dostala svoji velkou kancelář, tu, ve které právě teď seděly s Farrah. Poté co se Farrah rozhodla schovat za kameru, vypracovala se a stala se jednou z hlavních scenáristek seriálu. A skoro o třicet let později se přesunula dokonce k režírování epizod. Navzdory věkovému rozdílu byly tyto tři ženy přítelkyněmi skoro tak dlouho, jak dlouho vycházelo slunce nad Falcon Bay – a měly v plánu zůstat přítelkyněmi až do doby, kdy zapadne. Herci i štáb znali tohle slavné trio pod přezdívkou Titánky z Falcon Bay.

Farrah se choulila v koutku Helenina castingového gauče, na rtech jí pohrával sarkastický úsměv a její velké živé oči jiskřily neplechou. „Jake za mnou přišel s tím, že k němu ten nápad sestoupil jako vnuknutí,“ pronesla a bez zájmu listovala časopisem Variety, co se Helen povaloval na stole.

Helen se protočily panenky. To je tedy něco i na něj, pomyslela si. „Tak jestli to osvícené vnuknutí znělo a vypadalo přesně jako já, pak ano,“ odvětila lehce uštěpačným tónem.

„Já věděla, že to musel být tvůj nápad. No jo, chlapi!“ Farrah vzdechla a odložila magazín na stranu. „Bude mi stačit neomezená munice, jediná noc a naprostá bezúhonnost.“

Helen se té nebezpečně lákavé představě od srdce zasmála. A pak, vědoma si toho, že musí dostat Farrah z kanceláře dřív, než svou přítomnost vyjeví Jude – nejspíš nějakou nešikovností –, zvedla ruku a naznačila přítelkyni, aby byla zticha. Momentálně zaskakovala ještě jako dočasná tisková mluvčí seriálu. Tu předchozí totiž propustili za únik informací a Jake byl skoupý na peníze, aby najal novou. Vzala si telefon, rudě nalakovanými nehty vyťukávala číslo, až vytočila Rosse Owena, redaktora Heraldu. Většina lidí se k němu byla schopná dostat jedině přes jeho vyšinutou asistentku, číslo, které vytočila Helen, bylo ale přímo na něj. V minulosti si spolu jednou nebo dvakrát tak trochu zašpásovali, takže kdykoli teď potřebovala službičku nebo krytí od tisku, mohla mu zavolat přímo na tohle číslo. Oboustranně výhodná dohoda, dokonce bez přidaného sexu. Který ale, když už o tom mluvíme, byl až bizarně divný na muže, trávícího život obviňováním druhých z toho, že se chovají jinak, než by měli.

„Helen? Je všechno v pořádku?“ ptal se Ross. Namísto aby působil drsně, sexy a v dobré kondici, ozval se ze sluchátka spíše dětsky kníkavý hlásek.

„Mám od tebe několik zmeškaných hovorů,“ zalhala Helen a mrkla na Farrah, která vypadala zaujatě.

„Ode mě?“ ptal se zmateně.

„Tak už mi nevolej! Vždyť víš, že ti vždycky řeknu všechno, co můžu, ale tohle opravdu nejde.“

Farrah začal na rtech hrát úsměv okamžitého pochopení.

„Hele, miluju tě – jsi můj oblíbený nádeníček,“ pokračovala Helen. Dobře věděla, že slovo „nádeníček“ Rosse rozzuří, a právě proto mu tak vždycky říkala. „Ale tentokrát ti opravdu nemůžu poskytnout exkluzivitu. Ne, dokud se to všechno nepředá, kam má, nezpečetí a nepodepíše.“

„Dokud se co nepředá, nezpečetí a nepodepíše?“

Rybka zabrala. Poznala to v jeho dětském hlásku. Zavětřil možnost exkluzivity a chtěl ji získat.

„Hned jak budu moct cokoli pustit, budeš první, komu zavolám. Slibuju. Musím běžet, je tu teď hotový blázinec.“

Zavěsila a obtočila si hedvábně jemné vlasy kolem ukazováčku. Tohle dělala vždycky, když se sebou byla spokojená.

Obě pohlédly z okna na tu mírumilovnou venkovní scénu. Jen líně se převalující vlny a občasné zaskřehotání racka.

„Asi tolik k tomu ,hotovému blázinci‘!“ zasmála se Farrah a odvedla pozornost zpátky ke spřádanému plánu. „Jak dlouho, než zavolá Amandě?“

„Řekla bych, že už čeká na drátě. Varovala jsem ji, aby dneska nepřijímala žádné hovory od tisku. Zítra už budou chtít všichni vědět, co se ve Falcon Bay chystá.“

Farrah pohlédla na starou přítelkyni a věnovala jí široký, všeschvalující úsměv.

Bylo snadné nechat se unést herečkami jako Catherine, jejichž talent jste mohli napřímo sledovat každý den. Ale v povolání Helen spočíval talent v tom, aby nikdo nepoznal, že si s ním zahráváte. A v tom Helen skutečně excelovala.

„Jak jsem řekla,“ postavila se Farrah, „je to geniální nápad. Tak které herečky máš v hledáčku na tuhle naši novou super mrchu?“

„Ále, mám jeden nebo dva takové nápady,“ zavrněla potěšeně Helen. Měla v očích ten pohled, který se Farrah vždycky tolik líbil a který říkal, že přichází něco zajímavého a zábavného. „A už bys měla jít, ať můžu vymyslet další magické kousky, za které si Jake připíše kredit,“ vyzvala ji.

Farrah se rozesmála a odešla.

Helen chvíli tiše vyčkávala. Pak znovu zatáhla řetízek na dveřích a vrátila se zpátky do koupelny.

„Hele, kotě, máš vteřinku?“ Jude se na ni díval tím samým pohledem, kterým hleděl do kamery a který mu každý týden vynášel tisíce dopisů od nadržených fanynek. Na Helen to ale nefungovalo. A taky nesnášela, když jí někdo říkal „kotě“. Ale rozhodla se nechat to dneska ze soucitu plavat. Koneckonců, zanedlouho bude nezaměstnaný.

„Ani ne. Budeš muset vypadnout, než se tu zase někdo ukáže.“

Přesto ale začal koktat. „No jenom… já… neposlouchal jsem vás, ale nemohl jsem přeslechnout, co jste si s Farrah povídaly o těch chystaných změnách. Nechci teda znít paranoidně, ale nebude se nic z toho týkat mě, že ne?“

„Ale ne. Budeme obsazovat novou ženskou postavu,“ zalhala a prohlížela si vlasy ve velkém zrcadle na dveřích, aby se vyhnula jeho pohledu.

„Ha, bezvadný,“ uklidnil se a dopínal si košili, v naprostém nevědomí strany blízkých životních zvratů.

„To bys mi řekla, že jo, kdybych se měl něčeho bát?“ zeptal se a vrhl po ní do zrcadla štěněčí pohled.

„No, samozřejmě že bych ti to řekla,“ slibovala a poplácala ho dlaní po strništi, zatímco prsty druhé ruky měla zkřížené za zády. Doufala, že takhle aspoň nepřijde rovnou do pekla.

3

Když začala stanice Channel Island v šedesátých letech vysílat, stál za ní tým manželů Tiny a Harryho Pearsonových – produkovali lokální zpravodajskou relaci a klasické dokumenty. V sedmdesátých letech už měli něco našetřeno a začali se zaměřovat na komedie, prodali dokonce několik sitcomů do BBC a vysílalo se to pak i v Kanadě. V té době změnili značku, a aby nepůsobili až příliš lokálně, začali se označovat pouze iniciálami, tedy C. I. TV. V sedmdesátých letech se pustili do mnoha koprodukcí napříč Evropou, a nakonec zakotvili u nablýskaných špionážních thrillerů a dramat na pokračování. Každému seriálu se několik let vedlo dobře, až postupně úplně vyšel z kurzu.

C. I. TV potřebovala vytvořit něco, co by se vysílalo po celém světě a vygenerovalo milionové publikum. Tina a Harry skutečně žili pro televizi a chtěli, aby diváci milovali sledování jejich seriálů tak moc, jako si oni užívali jejich tvorbu. Nikdy to pro ně nebylo jenom o penězích. Po mnoha debatách nakonec přišli s Falcon Bay, a byla to právě tahle zpočátku nevinná telenovela, která jim nakonec vydělala celé jmění. Pearsonovi uvedli show jako každodenní drama obyvatel Channel Islandu, situované v idylické přímořské vesničce, jež měla být poctou ostrovu St. Augustine, který oba tolik milovali. Jednotliví obyvatelé se zamilovávali a zase odmilovávali, propukaly nejrůznější krize, lidé zažívali soukromé i profesní triumfy, vzájemnou rivalitu, osobní tragédie. Pearsonovi ale nikdy neměli potřebu vytvářet nějak zásadně uvěřitelné zápletky nebo realistické charaktery. Klíčem ke všemu pro ně byla zábava. Seriál byl uveden na Štědrý den roku 1980 a stal se okamžitým hitem. Za dob své největší slávy měl po celém světě sledovanost skoro jedné miliardy diváků.

C. I. TV měli v rukou nadnárodní televizní hit a dostávali nabídky na prodej nebo možnost expandovat a otevřít pobočky po celém světě. Zůstali ale věrní St. Augustinu a přísahali si, že svou show nikdy neprodají, ani nikdy neopustí milovaný ostrov. A také nikdy neopustili. Zemřeli na sklonku nového milénia a jen pár měsíců po sobě. Když odešli, bylo jim oběma přes osmdesát – a oba pracovali až do samého konce. Užívali si život a každodenní vzrušující dění a cvrkot kolem sebe. Čerpali energii z továrny na televizní drama, kterou stvořili a která jim zajistila fenomenální celosvětovou slávu.

Tina zemřela na infarkt na slavném seriálovém molu – sesula se k zemi a za pár minut byla pryč. Harry se ze ztráty milované ženy už nevzpamatoval a odešel jen o několik měsíců později ve spánku v jejich domě shlížejícím na pláž Falcon Bay. Podle zprávy koronera nastala smrt z přirozených příčin, každý na ostrově ale věděl, že Harry zemřel na zlomené srdce. Jejich popel rozptýlili do moře Catherine Belleová a další členové štábu. O jejich posledním rozloučení jste se mohli dozvědět z médií po celém světě, s titulky hlásajícími: „Zlatý televizní pár konečně zase spolu“. Když to Catherine četla, usmívala se a doufala, že tomu tak skutečně bylo.

Po smrti Pearsonových pokračovali v jejich odkazu a práci na seriálu synové Guy a Luke. Na rozdíl od svých rodičů ale všechno řídili spíš od stolu. Ve speciálně zbudovaných studiích rozkládajících se na jižním pobřeží St. Augustinu, hned vedle idylického zákoutí, kde se natáčely prakticky všechny venkovní scény, je viděli jen málokdy. A ještě více zřídka se objevovali v produkčních kancelářích, které jejich rodiče milovali a kde byli prakticky jako doma, prostorech s více než čtyřiceti stoly s telefony, počítači a štosy scénářů, smluv, plánů a nejrůznějších poznámek. Guy a Luke neprojevovali velký zájem o to držet soukolí stroje, kterému vděčili za svou toliko milovanou televizní produkci, pěkně promazané. Nebylo tedy divu, že v roce 2010 převedli své podíly na skupinu aktiv. Od té doby se C. I. TV ocitla v mnoha různých rukou a žádné z nich se bohužel nepodobaly těm Tiny a Harryho.

Pro zaměstnance projektu Falcon Bay, zavřené v obrovském open spacu a přibité k počítačům, u nichž celé dny s lesklýma očima hleděli do nekonečně dlouhých seznamů toho, co je třeba udělat, bylo snadné zapomenout na specifickou lokalitu, v níž se budova nacházela. Čas od času ale zasáhl telefonát nebo došlo k rozhovoru na téma, jaký product placement by se vyjímal ve které scéně – a člověk náhle vzhlédl od počítače, zamrkal a zachytil oblouk zlatého písku a palmy něžně se naklánějící jedna ke druhé a uvědomil si, že pracuje v samotném ráji.

Amanda Kingová ale nikdy nezapomněla na to, jak nádherný Falcon Bay je. Než se stala matkou, chodívala si ráno pravidelně zaplavat do zpěněného akvamarínově modrého moře. A kdyby byla bývala mohla, zakončovala by dny nabíjejícími procházkami po větrných útesech. I když byla v seriálu hned druhou ve vedení, vždycky si dokázala najít čas na to, aby si plně užila krás místa, v němž pracovala – a splynula s oním krásně opojným prostředím. Někdy prostě při procházce po okolí, z jehož výjevů, výhledů a pohledů nepřestávala být nadšená, zůstala sedět na zemi a nasávala vůni divokých tymiánových keřů.

Zrovna teď se jí ale naskýtal jiný docela vzrušující výhled – na těsný rozkrok Dana Cochrana. A začala se červenat. Ona seděla a on stál, což logicky znamenalo, že měla oči v rovině se zipem jeho kalhot. Věděla, že by měla odvrátit pohled, ale nemohla si pomoct a ještě s tím odvracením chvilku počkala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrchy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.