Mary Jane

Copyright © Jessica Anya Blau, 2021

Vydáno po dohodě s Custom House, an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation © Radka Knotková, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-801-2

Pro Marciu a Nicka

1

Paní Coneová mě provedla po domě. Na každém kroku jsem měla chuť zastavit se a prohlédnout si všechny ty věci, které byly nakupené a naskládané na místech, kde neměly co dělat: nakloněné věžičky knih na hořáku sporáku, v předsíni kávový šálek postavený na krabici od bot, na radiátoru měděný Buddha, uprostřed obývacího pokoje růžové nafukovací lehátko do bazénu. Bylo to v roce 1975, krátce předtím jsem oslavila svoje čtrnácté narozeniny a moje představy o domovech, nábytku a čistotě do mě jako pupeční šňůrou proudily přímo od matky. Když paní Coneová bosou nohou (s nehty nalakovanými třpytivým odstínem červené) odkopla hromádku svetrů na schodech, projel mnou úžas. Vážně existují lidé, kteří takhle žijí? Tak nějak jsem věděla, že někde na světě jsou. Nikdy mě ale nenapadlo, že bych podobný domov našla u nás v Roland Parku, který moje matka prohlašovala za tu nejvytříbenější čtvrť v Baltimoru.

Dveře z tmavého dřeva ve druhém patře byly všechny otevřené, kromě jedněch. Spodní část těch jediných zavřených pokrývaly samolepky na auto s nápisem ZBAVTE NIXONA FUNKCE a kousky krycí pásky, jež k panelu upevňovaly plakát tančícího Snoopyho s čenichem namířeným vzhůru. Všechno to bylo trošku nakřivo, jako by to lepil opilec na kolenou.

„Tady bydlí Izzy.“ Paní Coneová dveře otevřela a já za ní prošla kolem Snoopyho do pokoje, který vypadal, jako by tam zaútočilo dělo vystřelující hračky. Magická kreslicí tabulka Grafo, stolní hra Operace, rozházené lego, knížky vystřihovacích šatů pro papírové panenky, krabice s barevnými samolepkami na opakované použití, dětské knihy a hromady koníčků z lisovaného plastu: nikde ani centimetr volného místa. V duchu jsem se ptala, jestli Izzy nebo její matka každý večer máchnou rukou a všechno smetou z postele na podlahu.

„Izzy.“ Usmála jsem se. Naše sousedka paní Rileyová mi pověděla, že se Coneovic dítě jmenuje Isabella. Izzy se mi ale líbilo víc, zamlouvalo se mi, jak šumí na jazyku. Neznala jsem nikoho, kdo by se jmenoval Izzy nebo Isabella. Vlastně ani Izzy Coneovou jsem dosud nepotkala. Ale na doporučení paní Rileyové a po telefonátu s paní Coneovou mě přijali jako její chůvu na léto. Myslela jsem si, že telefonát bude probíhat jako pohovor, ale paní Coneová mi prostě jen vykládala o Izzy. „Nebaví ji hrát si se stejně starými dětmi. Podle mě ji moc nezajímá, co dělají ostatní pětiletí. Spíš chce být přes den se mnou,“ řekla mi paní Coneová do telefonu. „Což většinou nevadí, ale letos v létě mám jinou práci, takže…“ Odmlčela se a mě napadlo, jestli předpokládá, že na tu nabídku kývnu, anebo mám radši počkat, až mi ji sama oficiálně přednese.

Pětiletá holčička, která chce trávit čas pouze s matkou, nebylo něco, s čím bych se neuměla ztotožnit. I já jsem jako malá chtěla trávit čas pouze s matkou. Dodnes mě bavilo pomáhat jí s domácími pracemi, sedět vedle ní a číst si nebo s ní chodit na nákupy a pátrat po těch nejlepších paprikách nebo nejlepších kusech masa.

Když už jsem se s dětmi ve svém věku musela stýkat (jako na pyžamových večírcích, na které se zvaly všechny holky ze třídy), připadala jsem si, jako bych přijela odněkud z ciziny. Jak holky vědí, o čem si šuškat? Proč všechny uvažují o jedněch a těch samých věcech? V závislosti na konkrétním roku přemýšlely o Barbínách, hezkých šatech, klucích, účesech, lesku na rty nebo časopisech pro puberťačky, jenže mě nic z toho nezajímalo. Až do druhého stupně jsem neměla žádné kamarády, pak se ale do Baltimoru přistěhovala z Albany ve státě New York Kelloggovic dvojčata. Ta taky působila dojmem, jako že netuší, jakými zvyky a rituály se dívčí léta řídí. Ta taky ráda zabíjela odpoledne u gramofonu posloucháním muzikálů, u piana zpěvem harmonií, melodií a basových partů mnohovrstevnatých barokních písní, u televize sledováním pořadů o vaření a potom v kuchyni, kde jsme si recepty zkoušely, nebo prostě pečením jednoduchých moučníků, o nichž jsme četly v časopisech pro dobré hospodyňky.

Čím víc mi toho paní Coneová tenkrát po telefonu pověděla, tím víc jsem se o Izzy chtěla starat. Dokázala jsem myslet jen na to, o kolik lepší by bylo pečovat v létě o malou holku, která nemá kamarády, než chodit do bazénu v našem společenském klubu a být ta, co nemá kamarády. Když mi paní Coneová vykládala, kolik mi zaplatí, sotva jsem poslouchala. Výplatu jsem vnímala jako bonus. Než jsem položila sluchátko, věděla jsem, že všechno, co si vydělám, dám stranou a pak si koncem léta koupím vlastní gramofon, který bych mohla mít u sebe v pokoji. Třeba dokonce bude mít samostatné reproduktory. Plánovala jsem, že pokud mi zbydou peníze, pořídím si ještě rádio, abych mohla poslouchat hitparádu: písničky z desek, které by mi matka ani omylem nedovolila koupit.

Slyšela jsem, jak se dole otevírají hlavní dveře a zase se zabouchávají. Paní Coneová ztuhla a zaposlouchala se, hlavu natočenou k veřejím. „Richarde?“ zavolala. „Richarde! Jsme nahoře!“

Z představy, že mě doktor Cone požádá, ať mu říkám Richarde, se mi sevřel žaludek. Paní Coneová chtěla, ať jí říkám Bonnie, ale já se na to nezmohla. I v duchu jsem o ní uvažovala jako o paní Coneové, přestože mi vlastně vůbec nepřipadala jako nějaká paní. Její vlasy byly dlouhé, zrzavé a lesklé. Tvář měla posetou pihami a její rty, natřené jasně oranžovou rtěnkou, vypadaly jako z vosku. Tělo jí zahalovala buď dlouhá hedvábná blůza, nebo hodně krátké hedvábné šaty. Látka, která připomínala tekutinu, jí klouzala po pokožce a odhalovala obrysy bradavek. Bradavky jsem předtím viděla jenom na plakátech celebrit nebo u žen v reklamách na tvrdý alkohol. Matčiny bradavky jsem za celý život nezahlédla ani jednou. Párkrát jsem vešla do koupelny, když tam zrovna byla, ale to na sobě měla podprsenku. Bylo to jako dívat se na prsa v béžové zbroji.

„Cože?“ zahulákal doktor Cone od paty schodiště.

„Mami!“ zahulákala Izzy.

„Richarde! Izzy! Pojďte nahoru!“

U nás doma se takhle nepokřikovalo. Ale jednou, těsně před tím, než jsem měla jít do postele, se matka utrhla: „Sakra!“, protože šlápla na střep z talíře, který mi v kuchyni ten den upadl z ruky na podlahu.

Myslela jsem, že se snad zhroutí svět, jako bouda z asfaltového papíru stravovaná plameny. Nešlo jen o ta slova; až do té chvíle jsem totiž matku neviděla bosou. Zatímco jsem pozorovala, jak si střep vytahuje z paty, div mi nelezly oči z důlků. „Mary Jane,“ řekla máma, „jdi nahoru a dones mi pantofle, ať to tu můžu pořádně zamést.“ Když jsem vytírala a rozbitý talíř vyhazovala, stála mi za zády a dohlížela na mě. Očividně jsem neodvedla dobrou práci.

„Proč jsi bosá?“ zeptala jsem se.

Matka řekla jenom: „Tady vidíš, proč lidi nemají chodit bez bot. A teď mi skoč pro ty pantofle.“

„Ne, ty pojď dolů!“ zahulákal doktor Cone u schodů. „Izzy něco vyrobila!“

„Něco jsem vyrobila!“

„Je tu Mary Jane!“ zahulákala paní Coneová na oplátku.

„Kdo?“ zvolal doktor Cone.

„MARY JANE! Naše chůva na léto!“

Nervózně jsem se usmála. Ví doktor Cone, že mě jeho žena najala, abych u něj doma pracovala? A jak dlouho ještě budou hulákat, než se jeden z nich rozhodne přijít blíž?

„Mary Jane!“ Když Izzy vybíhala po schodech do patra a pak se vřítila do dveří, její chodidla o podlahu tlumeně duněla. Její obličej jako by vypadl z viktoriánské valentinky a vyzařovala z ní energie kulového blesku. Okamžitě se mi zalíbila.

Vzpamatovala jsem se a nechala se od ní obejmout.

„Hrozně se těšila, až dorazíš,“ řekla paní Coneová.

„Ahoj. Ráda tě poznávám!“ Zajela jsem prsty do Izzyiných kudrn, které byly zacuchané a měděně červené.

„Něco jsem vyrobila!“ Izzy se ode mě odtáhla a objala svou matku. „Je to dole.“

Ve dveřích se objevil doktor Cone. „Mary Jane! Já jsem Richard.“ Natáhl se ke mně a potřásl mi rukou, jako bych byla dospělá.

Matka usoudila, že pracovat v létě pro doktora a jeho manželku mi prospěje. Dům lékaře podle ní budil úctu. Zvenčí dům Coneových úctu rozhodně budil: byla to nesourodá budova se šindelovou střechou a modrými okenicemi na oknech. Zahrada byla trochu zanedbaná (po trávníku se táhly lysiny a půlka živého plotu byla suchá a připomínala nepěstěné ruce hladových dětí), ale stejně: matka by si nedovedla představit, kolik věcí tu lemuje schodiště nebo se povaluje v předsíni nebo vybuchlo v místnosti, kde jsme zrovna postávali.

A matka by si nedovedla představit, jak dlouhé licousy si doktor Cone pěstuje: podél tváří se mu linuly trsovité chuchvalce jako od kozy. Jeho vlasy vypadaly, jako by si je nikdy nečesal: prostě spletitá hříva hnědi, která trčela všemi směry. Můj otec měl hladkou přilbu vlasů a pečlivě si ji sčesával na stranu. Bylo nemyslitelné, že bych na jeho tváři kdy zahlédla vousek nebo strniště. Nikdo, komu bylo pod čtyřicet, mu neřekl jinak než pan Dillard.

Otec by schvaloval, že pracuju pro rodinu lékaře, kdyby o tom věděl. Jenže když šlo o mě, obvykle nedával pozor. Nebo spíš když šlo o kohokoli. Každý večer se vrátil z práce domů, usadil se ve své židli u okna v obývacím pokoji a četl si večerní noviny, dokud matka neoznámila, že večeře je hotová, načež se přesunul do jídelny, kde si sedl do čela stolu. Pokud jsme neměli hosty, což jsme mívali málokdy, dál si četl noviny, zatímco já a matka jsme si povídaly. Tu a tam se ho matka pokoušela vtáhnout do rozhovoru a řekla něco jako: „Slyšels, Geralde? Slečně Hazenové, Mary Janeině učitelce angličtiny, vydali v časopise báseň! No, věřil bys tomu?“

Někdy zareagoval přikývnutím. Jindy z něj vylezlo třeba „To je hezké“ nebo „Aha“. Většinou pokračoval ve čtení, jako by nikdo ani nepípl.

Když doktor Cone vstoupil hlouběji do pokoje a políbil paní Coneovou na rty, málem jsem omdlela. Tiskli se k sobě těly a jejich hlavy byly po polibku jen pár centimetrů od sebe, zatímco si šeptali. Bývala bych poslouchala, co si vykládají, ale nemohla jsem, protože Izzy na mě mluvila, tahala mě za ruku, brala z podlahy jednu věc za druhou a vysvětlovala mi, jak funguje, jako kdybych vyrostla na Sibiři a až doteď jsem žádnou americkou hračku neviděla. O legu prohlásila: „Stačí ty kostičky zamáčknout do sebe a je to!“ A pak ty samé kostičky, jež právě spojila, vyhodila do vzduchu. Skoro jsem přehlédla, jak přistávají na hromadě panenek, které se povalovaly vedle žlutého školního autobusu převráceného vzhůru nohama.

Doktor Cone a paní Coneová si dál povídali a jejich ústa dýchala tentýž útlý proužek vzduchu, zatímco mi Izzy vysvětlovala, jak funguje bzučák v Operaci. Kelloggovic dvojčata Operaci měla a já se na na tuhle hru pokládala za experta. Izzy pinzetu úmyslně přidržela u kovového okraje, aby vyvolala bzučení elektřiny. Zasmála se. Potom zvedla hlavu, podívala se na rodiče a řekla: „Mami, pojď se podívat, co jsem vyrobila!“ Doktor Cone a paní Coneová škubli hlavami jako jeden muž a na Izzy pohlédli. Jejich těla se pořád dotýkala, od hlavy až k patě, jako by dohromady tvořili jednu bytost o dvou hlavách.

Izzy před námi uháněla po schodech dolů a málem zakopla o keramický květináč s kaktusem. Za ní šla paní Coneová, já se ubírala za paní Coneovou, doktor Cone byl za mnou a celou cestu nezavřel pusu. Musí se co nejdřív pustit do třetího patra. Potřebují lepší matraci do ložnice a taky lepší osvětlení. Mohl by tam být velmi pohodlný apartmán pro hosty.

Když jsme vešli do obývacího pokoje, paní Coneová zvedla nafukovací lehátko a pošťouchla ho do jídelny. Proplulo vzduchem do kuchyně, kde narazilo na dlouhý stůl obsypaný krámy a tiše se zhroutilo na podlahu.

Všichni čtyři jsme se shromáždili před konferenčním stolem pokrytým knihami, časopisy a balíčkem sušenek s ovocnou náplní, který vypadal, jako by ho rozsápal vlk. Vedle nich stál na vratké kupě paperbacků žmolkovitý maják z papírové kaše. Měl asi metr na výšku a stáčel se doprava.

„To je ale krása,“ řekla jsem.

„To je maják?“ Paní Coneová se naklonila na stranu, aby si ho lépe prohlédla.

„Jo! Ten v Chesapeakský zátoce!“ Izzy chodila na příměstský tábor plachtění a řemesel ve čtvrti Inner Harbor. Dnes tam byla naposledy. Paní Coneová se o táboře zmínila během našeho prvního telefonátu. Prohlásila, že na něj dochází „banda spratků ze soukromých škol, co si Izzy vůbec nevšímají“.

„Úplně skvostný!“ řekla paní Coneová nakonec. Vzala maják do rukou a přešla s ním ke krbu. Na římse se povalovaly další knihy, sklenice od vína, bonga, která byla podle všeho vyrobená z keramiky a zvířecí kůže, a něco, co mi připomínalo ukulele, ale možná to byl jiný strunný nástroj. Paní Coneová postavila maják na knihy.

„Perfektní,“ řekl doktor Cone.

„Vypadá trochu jako obří robertek.“ Paní Coneová ta slova pronesla tiše, asi aby ji Izzy neslyšela. Netušila jsem, co robertek je. Kradmo jsem se podívala na doktora Conea. Zdálo se, že potlačuje smích.

„Mně se hrozně líbí!“ Izzy mě popadla za ruku a odtáhla mě zpátky do patra. Třeba se její instinkty nespletly a já opravdu byla jako host ze Sibiře. Nikoho jako doktor Cone a paní Coneová jsem ještě nepotkala. A až doteď jsem se neocitla v domě, který by byl do posledního místečka narvaný věcmi, na něž se člověk může dívat nebo o nich přemýšlet (co když všechen nepořádek není na obtíž a nemusíme se ho bez milosti hned zbavovat?). Vzedmula se ve mně okamžitá náklonnost a měla jsem radost, že o Izzy budu pečovat. Ale měla jsem radost i z dalších věcí: že budu dělat něco, co jsem nikdy dřív nedělala, že budu trávit dny ve světě, který se od toho mého lišil natolik, až jsem cítila, jak se mi očekáváním ježí chloupky po celém těle. Už tehdy jsem nechtěla, aby léto skončilo.

2

To ráno, kdy jsem ke Coneovým měla oficiálně nastoupit, jsem si oblékla duhově proužkovaný svršek a kraťasy z červeného froté, které jsem si vybrala do svého nového letního šatníku. Matce se zdálo, že jsou příliš krátké, jenže v obchodě ve městě jsme nic delšího nenašly, přinejmenším v oddělení pro mládež ne. Řekla mi, ať si svoje špinavě blonďaté vlasy stáhnu do culíku. „Musíš vypadat profesionálně. Jdeš k doktorovi domů,“ prohlásila.

Svázala jsem si vlasy, obula žabky a zamířila čtvrtí k domu Coneových. Venku bylo slunečno a ticho. Zahlédla jsem několik mužů v oblecích, jak jdou ke svým autům a chystají se odjet do práce. Ženu jsem spatřila jen jednu: naši novou sousedku. S matkou jsme projely kolem jejího domu, zrovna když jí stěhováci vykládali nábytek, a matka zpomalila, aby si prohlédla chintzovou pohovku, kterou vynášeli z dodávky. „Moc modrá,“ poznamenala, jakmile byl gauč z dohledu.

Sousedka byla oblečená do zahradnických tříčtvrtečních kalhot a kostkované košile. Přes vlasy měla uvázaný tenký modrý šátek, přeložený do trojúhelníku. Klečela a skláněla se nad dírou, kterou právě vyhloubila v holém okraji trávníku. Vedle ní trůnila dřevěná bedna plná květin.

Když jsem se přiblížila, narovnala se a zaclonila si oči. „Dobré ráno,“ pozdravila.

„Dobré ráno.“ Zpomalila jsem, ale nezastavila, přestože jsem vážně chtěla. Její obličej jako by patřil herečce z Hitchcockova filmu. Byla hezká. Upravená. Má děti? Je vdaná? Vyrostla tady ve městě? Chodila jako malá do dívčí školy v Roland Parku, kam jsem docházela?

Než jsem přešla do vedlejšího bloku, ohlédla jsem se na ni. Zadkem houpala ve vzduchu, ruce bořila hluboko do hlíny a šátek se jí na hlavě třepotal jako pták, který se chystá vzlétnout. Rychle se narovnala, všimla si, že ji pozoruju, a zamávala mi. Celá na rozpacích jsem zamávala na oplátku a uháněla jsem pryč.

Paní Coneová mi otevřela dveře, na rtech úsměv a v ruce šálek kávy. Když za námi zavírala, kafe jí vyšplíchlo na podlahu v předsíni. Na sobě měla noční košili, která jí sahala ke kolenům a vepředu byla rozepnutá, takže bylo vidět v podstatě všechno. Snažila jsem se nedívat.

„Jsou v kuchyni. Pojď dál.“ Otočila se a vyběhla po schodech, aniž by skvrnu od kávy vyčistila.

„Mary Jane?!“ zahulákala Izzy. „Jsme v kuchyni!“

Doktor Cone zařval, jako by Izzy neslyšel: „Jsme v kuchyni!“

„V KUCHYNI!“ zopakovala Izzy.

„Už jdu.“ Nedokázala jsem se přinutit, abych hulákala taky, a tudíž jsem se znovu ohlásila, jakmile jsem prošla obývacím pokojem, jídelnou a do kuchyně. „Tak jsem tady.“

Doktor Cone byl oblečený do trička a spodního dílu pyžama.

Izzy na sobě měla růžové kalhoty od pyžama, ale tričko žádné. Její pevné bříško bylo vystrčené.

„Vymalovávám si!“ oznámila.

„Já si hrozně ráda vymalovávám.“ Vklouzla jsem k ní na čalouněnou lavici s modrými sedáky. Z okna za kuchyňským stolem bylo vidět do dvorku za domem a na garáž. V garáži svítila lampa: zdálo se, že stojí na nějaké ploše u okna, asi na psacím nebo pracovním stole.

Doktor Cone si všiml, kam se dívám. Ukázal prstem za mě a Izzy. „Tamhle mám kancelář.“

„V garáži?“ Představila jsem si uvnitř zdravotní sestru, nemocniční lůžka, infuzní sáčky s krví, sanitky, jak zajíždějí na příjezdovou cestu.

„No, kdysi to garáž bývala. A ještě předtím stáj.“

„Ta u nás doma taky.“ Naši čtvrť postavil asi před osmdesáti lety jeden z členů klanu Olmstedových, ten samý, který navrhl Central Park v New York City. Byla plná točitých silnic, vzrostlých stromů a za každým domem se rozkládala stáj pro koně. Strašně se mi líbilo, že naše čtvrť má vazbu na New York City. Ráda jsem si sama sebe představovala, jak se v New York City procházím kolem všech těch impozantních budov a mezi lidmi namačkanými na chodnících, jak jsem to viděla ve filmech a seriálech. Ze všeho nejvíc jsem si ale přála jít na představení na Broadwayi. S matkou jsme si platily členství v hudebním klubu a každý měsíc nám ve schránce přistálo nové album s hudbou z nějakého broadwayského muzikálu. Uměla jsem zpaměti všechny skladby z těch nejúžasnějších muzikálů a ty nejlepší z těch špatných. Matka zbožňovala hudbu z Broadwaye, ale už ne New York City, a tvrdila o něm, že přetéká zloději, narkomany a zvrhlíky.

„Co si vymalujeme?“ Izzy se probírala asi dvaceticentimetrovou hromadou omalovánek.

„Máte tam sestřičku?“ zeptala jsem se doktora Conea a pohodila hlavou k oknu.

„Sestřičku?“

„Aby vám pomáhala s pacienty.“

Doktor Cone se zasmál. „Já jsem psychiatr. Jo, živím se jako doktor medicíny, ale pracuju s myšlenkami. Závislost, obsese. Těly se nezabývám.“

„Aha.“ V duchu jsem se ptala, jestli si matka myslí, že psychiatři jsou stejně velká zvířata jako doktoři, kteří se těly zabývají.

„Těla!“ řekla Izzy a zamávala mi před nosem omalovánkami. Na titulní straně byl vytištěný nadpis Lidské tělo.

„To vypadá dobře.“ Posbírala jsem ze stolu pastelky a roztřídila je podle barvy.

„Zkusíme penis.“ Izzy omalovánky otevřela a zalistovala v nich. Polila mě horkost a mírně jsem se roztřásla.

„Jakou barvu si na ten penis vybereš?“ zeptal se doktor Cone a já jsem div nezalapala po dechu. Ještě nikdy jsem neslyšela dospělého člověka říct penis. A lidi v mém věku, kteří penis říkali, bych spočítala na prstech jedné ruky. Kelloggovic dvojčata byla jedněmi z nejlepších studentek ve třídě a slova jako penis neříkala.

„ZELENOU!“ Izzy našla stránku, na níž byl zobrazen penis a šourek. Celé to aranžmá působilo zplihle a povadle. Šourek mi připomínal nahnilé guavy, na nichž se při scvrkávání udělaly vrásky. Po stranách byla vytištěna slova a čárky, které každé slovo přiřazovaly k tomu, co označovalo. Tenhle penis byl větší a mnohem propracovanější než ten, jaký jsem koutkem oka zahlédla na anatomické kresbě, kterou nám loni ve škole rozdali při hodině sexuální výchovy. Většina holek popadla pero, sotva k nim kresba dorazila, a rychle ho zamalovala, aby se na něj nemusely koukat. Já se učitelky příliš bála, než abych si před ní čárala. Sally Beatonová, která seděla vedle mě a nebála se nikoho, mou neposkvrněnou stránku zahlédla a natáhla se ke mně z lavice, aby penis začmárala.

Izzy uchopila zelenou pastelku a začala penis zběsile barvit nazeleno. Nebyla jsem si jistá, jestli mám vybarvovat s ní, nebo ne. Nebýt to penis, klidně bych se k ní přidala. Jenže on to penis byl a doktor Cone tu seděl s námi. Přece by nechtěl, aby se mu o dceru starala holka, která si vymalovává penisy. Na druhou stranu si ale penis vymalovává jeho vlastní dcera! A navíc jsem musela vzít v potaz, že jí ty omalovánky pravděpodobně koupil on nebo paní Coneová.

„Pomoz mi!“ Izzy mi podala červenou pastelku. Nervózně jsem začala vybarvovat špičku.

Doktor Cone se na obrázek letmo podíval. „Ježíši, vždyť vypadá, jako by chcal krev.“

Ztuhla jsem. Připadala jsem si, jako by se mi zastavilo srdce. Ale než jsem stačila cokoli říct nebo červenou pastelku odložit, doktor Cone vstal a z kuchyně odešel.

Společnými silami jsme s Izzy penis dokončily. Ulevilo se mi, když otočila stránku a pustily jsme se do vymalovávání dělohy a vejcovodů. Oranžovou a žlutou a růžovou.

Doktor ani paní Coneovi ten den podle všeho nešli do práce. A převlékli se teprve kolem poledne. Moji rodiče bývali osprchovaní a oblečení už o půl sedmé. Otec vycházel ze dveří úderem sedmé, od pondělí do pátku. Živil se jako právník. Každý den si uvazoval kravatu a sundával si ji teprve večer u stolu, jakmile jsme poděkovali Pánu za chléb vezdejší a pomodlili se za prezidenta Forda a jeho manželku. Na zdi těsně za otcovou hlavou visela zarámovaná fotka usměvavého prezidenta Forda. Upíral pohled přímo na mě. Jeho oči měly barvu nadýchaného modrého semiše. Jeho zuby vypadaly jako prťavá zrnka kukuřice. Za hlavou se mu vzdouvala americká vlajka. Občas se mi stávalo, že když mi hlavou blesklo slovo otec nebo když o svých otcích mluvili druzí, představila jsem si prezidenta Forda.

Matka pracovala převážně doma. Neznala jsem nikoho, kdo by byl zaneprázdněnější než ona. Stlala každý den, vysávala každý den, zametala každý den, nakupovat chodila každý pátek, snídani a večeři dělala každý den a podlahu v kuchyni vytírala každý večer. Navíc učila v nedělní škole v presbyteriánském kostele v Roland Parku. A opravdu jí to šlo. Zatímco tamním dětem předčítala z Bible, občas si vymalovávaly obrázky Ježíše. Někdy s nimi hrála biblické bingo. Ale nejlepší okamžiky nastávaly, když vytáhla kytaru. Její hlas byl hutný a zastřený, jako by jí hrdlo vyřezali z vydlabaného polena.

Podle mámy Ježíši nevadilo, že nemá hezký hlas, ale preferoval, když zpívám s ní. Harmonie mi šly tak nějak od přírody a ona na mě byla hrdá, kdykoli jsem se s ní sladila. Takže každou neděli si v kostele před publikem složeným z osmi až patnácti malých děcek (podle toho, kdo dorazil) přetáhla přes hlavu popruh od kytary a společně jsme si stouply dopředu třídy a vyřvávaly písničky o Ježíšovi. Děti měly zpívat s námi, ale polovina jich byla zticha. Některé jen tak pokopávaly botami nebo pošťuchovaly kamarády a šuškaly si s nimi nebo si lehly na záda a zíraly na strop pokrytý skvrnami od vody.

Když přestaly dávat pozor úplně, spustily jsme „Bim bam“, protože ta se líbí všem dětem.

Mezi nedělní školou a bohoslužbou bývala půlhodinová přestávka. Máma si během ní vždycky šla domů odložit kytaru a vyzvednout tátu, zatímco já jsem odběhla cvičit buď s mládežnickým sborem (během školního roku), nebo letním sborem (v létě). Zamlouval se mi spíš letní sbor, jelikož ho tvořili hlavně dospělí a jen pár teenagerů, z nichž většina obvykle nepřišla. Ve společnosti dospělých jsem se nestyděla, v mládežnickém sboru ale ano. Kdykoli jsem zpívala se svými vrstevníky, dávala jsem si záležet na tom, aby můj hlas nezněl moc hlasitě, protože jsem nechtěla, aby si ze mě dělali legraci kvůli mému vibratu nebo proto, že sklouzávám do harmonie, když mi sluch napovídá, že bych měla.

V neděli jsme se domů pokaždé vraceli před polednem. Po obědě máma předvařovala jídla, která hodlala podávat během příštího týdne, nebo pracovala na zahradě. Náš trávník vypadal jako chundelatý zelený koberec. Na dvorku byly další kvetoucí stromy a květinové záhony, které obtáčely skalky a vymezovaly pozemek jako plyšový růžovofialový příkop. Jednou týdně k nám chodili zahradníci, ale nikdo neuměl zahrádku udržovat tak úhlednou jako matka. Když se plevel odvážil vystrčit ze zeminy špičatou zelenou hlavičku, okamžitě nalezl bídnou smrt v její rukavici.

Každé jaro přijela skupinka mužů, aby nám umyli bílou fasádu ze zkosených obkladů, opravili uvolněné černé okenice a doladili nátěr, pokud to bylo nutné. Teprve po téhle restauraci vytáhla matka okenní truhlíky a zavěsila je pod přední okna.

Když jsem byla zhruba stejně stará jako Izzy Coneová, najala matka malíře, aby namaloval obraz našeho domu. Teď byla malba zavěšená v obývacím pokoji nad pohovkou. Občas když jsem matce pomáhala vytrhávat plevel nebo zalévat truhlíky nebo sázet do záhonů nové letničky, říkávala: „Máme povinnost té malbě dostát, Mary Jane. Nemůžeme dopustit, aby byla nepravdivá!“

Coneovým bylo podle všeho dočista jedno, jak jejich dům a dvorek vypadají. Zajímalo je pouze, jak z třetího podlaží udělat apartmá pro hosty, a bavili se o tom, kdykoli kolem mě a Izzy prošli: v obýváku, v kuchyni u oběda a na přední verandě, kde jsme si hrály s Izzyinou kovovou stavebnicí.

V pět hodin odpoledne, když se přiblížil čas mého odchodu, jsme se s Izzy toulaly po domě a hledaly její rodiče.

„Mami! Tati!“ řvala Izzy.

Začínala jsem si na ten řev zvykat, ale nedokázala jsem si poručit a připojit se k ní. Místo toho jsem potichu zvolala: „Paní Coneová? Doktore Cone?“

Všechny dveře v druhém patře byly otevřené, kromě Izzyiných.

„Proč si jako jediná zavíráš dveře do pokoje?“ zeptala jsem se.

„Aby mi tam nelezla čarodějnice,“ odpověděla Izzy. „Mami! Tati!“

„Jaká čarodějnice?“

„Ta, co tady straší. Když mám zavřený dveře, tak dovnitř nechodí, pokud tam zrovna nejsem.“ Izzy si to namířila rovnou do ložnice svých rodičů. Já jsem zůstala stát na chodbě a čekala jsem.

O minutu později se Izzy vrátila. „Nejsou tam. Mám hlad.“

Sešly jsme do přízemí, prošly obývákem a jídelnou a lítacími dveřmi zpátky do kuchyně. U nás doma byla kuchyně matčiným královstvím a jen ona rozhodovala o tom, zda má „otevřeno“, nebo „zavřeno“. Většinou ji zavírala ve dvě odpoledne, protože nechtěla, abychom byli před večeří namlsaní. Někdy ale zavírala hned po obědě.

V duchu jsem se ptala, co paní Coneová plánuje dělat k večeři. V troubě nebylo nic, v rendlíku na plotně nic, ve dřezu se taky nic nerozmrazovalo.

Nikde nebyl jediný náznak, že někdo zamýšlí rodinu nakrmit.

Usoudila jsem, že se doktor a paní Coneovi nebudou zlobit, když Izzy připravím večeři. „Počkej chvilku, brnknu domů,“ řekla jsem. Rozhlédla jsem se, abych zjistila, kde je v kuchyni telefon. Předtím jsem ho kdesi zahlédla, ale nemohla jsem si vzpomenout kde.

„Kde máte telefon?“

Hluboko pod kuchyňskou linkou našla Izzy kabel zapojený do zdi a rukama po něm přejela, jak nejvýš dosáhla. „Někde tady je!“

Odsunula jsem župan, který se na lince válel, a telefon jsem našla.

„Můžu vytočit číslo?“ Izzy se vydrápala na oranžovou dřevěnou stoličku a vybalancovala se na kolenou. Zvedla sluchátko z vidlice a položila ho na linku.

„Čtyři.“ Dívala jsem se, jak Izzy důkladně studuje díry v číselníku, nachází čtyřku a strká do otvoru boubelatý prstík. Pod nehtem měla měsíček černé hlíny a já jsem si pomyslela, že ji po večeři musím vykoupat, pokud se tak dlouho zdržím.

„Čtyři!“ Izzy zatočila číselníkem, až narazil na stříbrnou zarážku, načež prst vytáhla a číselník se s cvaknutím vrátil do původní polohy. Takhle jsme vytočily šest čísel. Při sedmém jsem se na chvilku zadívala jinam, a když jsem na Izzy opět pohlédla, viděla jsem, že strčila prst do devítky místo do osmičky. Jakmile číselník dokončil své pomalé klik-klik-klik, uchopila jsem sluchátko, položila ho zpět do vidlice, abych hovor přerušila, a zase je zvedla, abychom mohly začít znovu od začátku.

Když jsme konečně všechny číslice vytočily, přiložila jsem si telefon k uchu. Izzy se ke mně naklonila a já k ní sluchátko přistrčila.

„Dillardovi,“ představila se matka.

„Ahoj, mami, musím tu zůstat a dát Izzy večeři.“

„Ehm?“ vypískla matka.

„Musí mi dát večeři!“ zahulákala Izzy. Narovnala jsem se a odtáhla jí sluchátko od ucha.

„To byla Izzy?“

„Jo,“ řekla jsem. „Je to celkem diblík.“

„Zní to tak. Proč jí musíš dát večeři? Kde má matku?“

Nechtěla jsem přiznat, že doktora Conea ani paní Coneovou nemůžu najít. Odvrátila jsem se od Izzy, aby mě neslyšela, a pošeptala jsem: „Otec se zdržel u pacienta a matka leží v posteli, je jí špatně.“ Pokud mi bylo známo, bylo to poprvé, co jsem matce lhala.

„Ach,“ řekla. „Ach ne. Dobrá. No, možná bych se tam měla zastavit a pomoct ti.“

„Ne, to je dobrý,“ špitla jsem. „Na lince je všechno, co paní Coneová chtěla dělat. Trouba už je taky rozpálená. Stačí do ní prostě strčit zapékací mísu a pak—“

„Cereálie!“ zahulákala Izzy. Otočila jsem se a uviděla, že otevřela kredenc a vylovila z ní čtyři různé krabice cereálií.

„Po večeři zavolám a dám ti vědět, kdy přijdu domů,“ řekla jsem.

„Ať tě doktor Cone doprovodí nebo odveze, pokud bude tma,“ řekla matka.

„Oukej, mami. Zatím!“ Práskla jsem sluchátkem dřív, než Izzy opět zahulákala.

„Já chci k večeři cereálie,“ řekla.

„Tys už cereálie někdy k večeři měla?“ zeptala jsem se obezřetně. Připadalo mi to stejně nemyslitelné jako telefonovat banánem.

„Jo.“

„No… Prvně se podíváme do lednice, jestli tam není něco lepšího. Kdy se většinou koupeš, před večeří?“

„Né, žádný koupání.“ Izzy avokádově zelené dveře od lednice otevřela dřív, než jsem k nim stačila přistoupit. Jemně jsem ji odstrčila a nakoukla dovnitř.

Poličky ve dveřích byly nacpané hořčicemi, oleji a umaštěnými lahvemi s něčím, co jsem nepoznávala. V lednici se z hromady mizerně uložených neidentifikovatelných hroud vylupovaly dva hrnce přikryté alobalem, karton vajec, špalek rozbaleného sýra, který se kolébal na krabičce s čínou, a nezabalená hlávka ledového salátu. Všechno, dokonce i salát, mělo zvláštní mastný lesk. Z lednice se vyvalil puch a jako stěna mi zabránil přikročit blíž. Možná se linul z toho sýra?

„Kde najdu mlíko?“ zeptala jsem se. Izzy pokrčila rameny.

Spolu jsme chladničku vyprázdnily, jednu položku po druhé, a kladly jsme je všude, kde se nám na lince z oranžového linolea podařilo udělat místo. Konečně jsme mléko vykutaly, až úplně vzadu.

Když jsem karton vytáhla, jeho obsah zašplouchal nezvyklou tíhou.

Izzy si stoupla na stoličku a vyndala dvě misky.

„Počkej, nejdřív se na něj podívám.“ Sundala jsem z krabice trojúhelníkový zobáček na nalévání a do nosu mě praštil takový zápach, že jsem trhla hlavou. Smrdělo, jako by se v něm utopilo zvíře.

„Fůůůůůůůj!“ zavřeštěla Izzy, která pořád ještě stála na stoličce. Položila jsem mléko na linku a přidržela jsem ji za drobné nohy pokryté jemňounkým blonďatým chmýřím. Představa, že upadne, zatímco ji hlídám, mě děsila víc než ten příšerný odér.

„Izzy?!“ houkl doktor Cone z předsíně.

Sevřel se mi žaludek, jako by to byl batůžek na zatahovací šňůrku. Zvedla jsem Izzy ze stoličky a postavila ji na zem. Říkala jsem si, jestli mě doktor Cone nevyhodí za to, že jsem jí dovolila se na ni vydrápat.

„Tady!“ zahulákala Izzy.

Doktor Cone vešel do kuchyně. „Co tady vy dvě provádíte?“

„Chystaly jsme se dát si k večeři cereálie,“ oznámila Izzy. „Ale smrdí mlíko.“

„Podle mě zkyslo.“ Ukázala jsem na karton na lince.

„Jo, no jasně, to je z minulého měsíce. Nechápu, proč ho ještě nikdo nevyhodil.“ Doktor Cone se zasmál a já taky. Co by si o mléku, které se samým stářím zdrclo a zkazilo se, asi pomyslela matka? Něco takového bylo nepředstavitelné. I když na druhou stranu, teď když jsem ho viděla, to bylo víc než představitelné.

„Co takhle zajet do Little Tavern na burger a hranolky?“ prohodil doktor Cone.

„Hranolky!“ zapištěla Izzy.

Doktor Cone na lince přešoupl pár věcí, něco hledal. „Kde máš mámu?“ Poplácal se po kapsách (vepředu, vzadu, zase vepředu) a pak vytáhl klíčky a chvilku je podržel ve vzduchu, jako by předváděl kouzelnický trik.

„Nevím.“ Izzy pokrčila rameny.

„Nikde jsme ji neviděly,“ řekla jsem.

„Jdeme!“ Izzy vypochodovala z kuchyně, kolena zdvižená, jako by byla v pochodové kapele. Doktor Cone na mě mávl, abych šla před ním, a já jsem poslechla, vydala jsem se za Izzy do předsíně a hlavním vchodem ke kombíku obloženému dřevem, který venku parkoval. Doktor Cone za námi nezamkl. Napadlo mě, že paní Coneová je asi pořád doma. Copak by doktor Cone dveře nezamkl, kdyby doma nebyla?

„Kolik burgerů máma obvykle spořádá?“ zeptal se doktor Cone, když Izzy otevřela dveře na zadní sedadlo.

„Tenhle týden je veterinářka.“ Izzy si vlezla dovnitř a zabouchla za sebou.

„Vážně? Myslel jsem, že už to svoje veterinaření má za sebou.“

Doktor Cone na mě mrknul a zadíval se na otevřené okno ve třetím patře. „BONNIE!“ Přiložil si dlaně k ústům a zahulákal. Rozhlédla jsem se ulicí, jestli se nikdo nedívá. „BON-NIE!“

Paní Coneová vykoukla z okna. Vlasy jí vlály kolem lesklého obličeje. „Co je?“

„Chceš něco z fast foodu?“

„COŽE?“

„CHCEŠ NĚCO Z FAST FOODU?“

Paní Coneová se odmlčela, jako by doopravdy měla na něco chuť.

Potom zavrtěla hlavou. „SNAŽÍM SE NEJÍST MASO!“

„JE TO VETERINÁŘKA!“ vykřikla Izzy z auta.

„HRANOLKY?“

Paní Coneová přikývla a zvedla palec. Nato zmizela zpět v podkrovní místnosti.

„Tobě Little Tavern nevadí, ne?“ zeptal se mě doktor Cone.

„Nevadí.“ Ve skutečnosti jsem tam předtím byla jen jednou. V naší rodině jsme po restauracích moc nevysedávali. Jednou týdně jsme se mimo dům najíst chodili, ale to bylo do společenského klubu. Když za námi přijela návštěva, která nebyla z města, občas jsme ji do restaurace brávali. Do Little Tavern, jejichž slogan v té době zněl „Kupujte to po pytlích“, by ale rodiče ani nepáchli. Jedinkrát jsem se tam podívala, když dvojčata slavila narozeniny a vzali nás tam jejich rodiče.

„Tak dobrá, nastupovat!“ Doktor Cone kývnul k přednímu sedadlu. Byly na něm štosy papíru a hnědá složka. Shrnula jsem to všechno na úhlednou hromádku a posunula ji po lavicovém sedadle blíž k doktoru Coneovi, abych si mohla sednout.

Izzy se bez váhání pošoupla dopředu a vykoukla na přední sedadlo. Celou cestu vykládala a já se ji snažila poslouchat, ale hlavou se mi honila jedna otázka za druhou. Je paní Coneová na půdě už od rána a předělává ji na pokoj pro hosty? Proč nesešla do přízemí, aby uvařila večeři? Jak Coneovi běžně večeří? Kdo chodí nakupovat a proč v ledničce nebylo čerstvé mléko? Copak si ho nenechávají donášet jako ostatní ze čtvrti? My jsme si každý týden objednávali dva kartony plnotučného mléka. Matka říkala, že jedno je na pečení a vaření a to druhé pro ni a pro mě. Otec mléko k večeři nepil, místo toho si dával sklenici pomerančové sodovky. Já si směla pomerančovou sodovku nalít o víkendu a jenom u oběda. Matka tvrdila, že slazené nápoje jsou méně škodlivé, když se pijí před večeří. U Coneových si člověk sodovku ani nemohl vybrat. Akorát sražené mléko.

Dorazili jsme do Hampdenu, malé čtvrti plné úzkých řadovek s mramorovými vstupními schodišti a psy uvázanými na předních dvorcích, které byly pokryté hlínou nebo betonem. Doktor Cone zaparkoval před fast foodem a já s Izzy jsme ho následovaly dovnitř.

Doktor Cone objednal dvě tašky burgerů a čtyři krabice velkých hranolků. „Co si dáš k pití?“ zeptal se Izzy.

„Pomerančovou sodovku,“ řekla Izzy.

„Mary Jane?“ zeptal se doktor Cone.

„Pomerančovou sodovku,“ zopakovala jsem a ohlédla se, jestli poblíž nehlídkuje matka.

Jakmile jsme za jídlo zaplatili, vrátili jsme se ke kombíku. Izzy uháněla přede mnou a doktorem Conem. Otevřela dveře na straně spolujezdce a vlezla si na přední sedadlo.

„Najíme se v autě,“ řekl doktor Cone. „Je to tak větší zábava a dopředu se vměstnáme všichni!“ Odložil tašky s burgery a svou sodovku na střechu auta, otevřel dveře na straně řidiče a pak vytahal všechny papíry i složku a přesunul je na zadní sedadlo. Nato máchl rukou, ať si vklouznu na lavicové sedadlo.

Tašku s burgery jsme mezi sebou dali kolovat. Maso bylo mastné a slané a od kečupu i malinko sladké. Bylo to jedno z nejlepších jídel, jaké jsem kdy okusila.

„Takže, u nás se teď budou dít velké věci…“ Doktor Cone sežvýkal svůj burger a polkl. Izzy už stačila vyzunknout svou pomerančovou sodovku a klokotavě z kelímku vysávala poslední zbytečky.

„Chceš dopít tu mou?“ zeptala jsem se a ona mi dala pusu na tvář a kelímek si ode mě vzala.

„Tenhle víkend se k nám nastěhuje jeden můj pacient s manželkou.“ Doktor Cone rozbalil další burger a jediným kousnutím z něj polovinu urval.

Přikývla jsem. Nebyla jsem si jistá, proč mi to vykládá nebo jestli smím klást otázky.

„Můžu ti důvěřovat, Mary Jane?“ zeptal se doktor Cone.

Opět jsem přikývla.

„V psychiatrii je hodně důležité zachovávat lékařské tajemství. Nikdo se nesmí dozvědět, koho léčím nebo proč, ani kde.“

„Chápu.“ Hlad mě přešel, ale byla jsem nervózní, a tak jsem do tašky sáhla a vylovila z ní další burger. Pokud doktor Cone někoho léčí, stoprocentně to znamená, že ten někdo je blázen, ne? Takže v domě, kde přes léto pracuju, bude odteď žít blázen s manželkou? A budu od něj muset odvracet pohled a nedívat se na něj, abych zachovala lékařské tajemství? Celé mi to připadalo děsivé a moc závažné, a přestože se mi Izzy Coneová moc zamlouvala, nemluvě o bosonohých a licousovitých návycích doktora a paní Coneových a zaneřáděném kaleidoskopu jejich domácnosti, zmocňovaly se mě obavy, že by pro mě ta práce nemusela být vhodná.

„No, a tenhle pacient, víš, on je závislý. Vědí o tom už i v novinách, proto ti to říkám.“ Doktor Cone si hodil do úst druhou polovinu burgeru a nasál pořádný hlt své pomerančové sodovky. Izzy mi tu moji vrátila a já si usrkla a potom jsem jí kelímek opět podala. „A  jeho žena taky potřebuje oporu. Ono je to těžké, když je tvůj manžel nebo jiný příbuzný na něčem závislý.“

Proč novináře zajímá, že je ten člověk závislý? Že by v Baltimore Sun otiskovali seznam místních závisláků? Ztěžka jsem polkla a řekla: „Je to pro mě s Izzy bezpečné, být u vás doma, když je tam závislák?“

Doktor Cone vyprskl smíchy a od pusy mu odletěla sprška jídla. „Naprosto bezpečné. Je to chytrý, zajímavý, tvůrčí člověk. Jeho žena taky. Ani jeden by nikdy nikomu neublížili. Nikdo se jen tak zničehonic nerozhodne, že si vypěstuje závislost, a mým úkolem je pomáhat těm, kteří měli tu smůlu, že do ní zabředli. Léčím narkomany, alkoholiky, lidi závislé na sexu…, prostě všechny z tohohle ranku.“

Do obličeje se mi nahrnula horkost. Strčila jsem si do pusy dva hranolky. Izzy si patrně nevšimla, že doktor Cone řekl sex. A navíc v kombinaci se slovem závislý! Ještě před chvíli jsem neměla tušení, že na sexu jde být závislý. V hlavě se mi spustila prezentace: obrázky lidí, jak se líbají, jsou nazí, hodinu za hodinou se na sebe mačkají. Mají závisláci na sexu někdy hlad? Jedí, zatímco dělají ty věci okolo sexu?

„Dospěl jsem k závěru,“ pokračoval doktor Cone, „že v tomhle případě bude lepší, když bude i s manželkou bydlet u nás, dokud nad svou situací nebude mít větší kontrolu. Žije v New York City a zatím ke mně dvakrát týdně dojížděl vlakem. Detoxikační léčbou si prošel, teď se jen snažíme zaručit, že zůstane střízlivý.“

„Aha, tak to jo.“ Vzala jsem si od Izzy kelímek, ucucla si z něj a zase jí ho vrátila.

„Je v tom ale háček,“ řekl doktor Cone. „Oba jsou hrozně, hrozně slavní.“

„Hrajou ve filmech?!“ zeptala se Izzy.

„Jo. Ona je herečka. On je rocková hvězda.“

„Rocková hvězda!“ vykřikla Izzy. „Já chci taky bejt rocková hvězda!“

Přidržela si kelímek před tváří, jako by to byl mikrofon, a spustila písničku, kterou jsem v minulosti párkrát zaslechla, ale nijak dobře jsem ji neznala. Izzy ji uměla do posledního slovíčka a já jsem usoudila, že ji Coneovi mají na desce.

„K vám domů se nastěhuje slavná herečka a rocková hvězda z New York City?“ zeptala jsem se, abych měla jistotu, že jsem se nepřeslechla.

„Kdo, kdo, kdo, kdo, kdo, kdo?“ vyptávala se Izzy. „Jsou to ti z The Partridge Family?“

„Počkej, až přijedou.“ Doktor Cone se natáhl a rozcuchal Izzy vlasy.

Měla jsem spoustu otázek, ale neodvažovala jsem se je položit. Na čem je ten rocker závislý? Uvidím se s ním nebo s jeho manželkou herečkou, nebo budou celé dny zavření u doktora Conea v ordinaci? Přivezou si s sebou služebné? Mají limuzínu a řidiče?

Pochybovala jsem, že je poznám, když je nezná ani Izzy. Vždyť jsem sotva znala burgery z fast foodu! Doma jsem měla desky se záznamy broadwayských muzikálů nebo zpěvy Mormonského chrámového sboru. Děcka ze školy si sice o kapelách a rocku povídala, ale jména těch zpěváků a skupin mi říkala stejně málo jako čtvrti a ulice na východ, západ a jih od domova. Bylo docela dobře možné, že o tom narkomanovi a jeho ženě vím mnohem míň než o doktoru a paní Coneových.

3

Celý víkend jsem myslela na Coneovy a toho závislého rockera a jeho manželku herečku, kteří se k nim nastěhují. V sobotu jsem zaskočila do samoobsluhy U Eddieho a prolistovala si časopis People, jestli v něm nenajdu zmínku o páru rockera a herečky, co bojují se závislostí. V duchu jsem se ptala, jestli ten závislák bude vypadat jako ti závisláci v centru, které vídám za okénkem našeho projíždějícího auta. Vychrtlí lidé ve špinavém oblečení opírající se o dveře. Nebo jako ten muž s jednou končetinou, který popojíždí ulicemi na širokém skateboardu. Zahlédla jsem ho už mockrát. Jednou jsem se otce zeptala, jestli bychom nemohli stáhnout okénko a dát mu peníze. Táta neodpověděl, ale máma řekla: „Tady okýnko stahovat nemůžeme.“

V neděli večer matka podávala šunku, hrášek se slaninou, salát Coleslaw, succotash a jako moučník kukuřičné muffiny a trifle. Při přípravě večeře jsem pokaždé stála poblíž a pomáhala. Matka mi krok za krokem vysvětlovala, co dělá, abych to zvládla i já, až vyrostu. Pokud mi podala nůž, přesně mi ukázala, kam dát prsty. Pokud mi podala metličku a misku, ukázala mi, v jakém úhlu mám misku držet v ohbí levé paže i jakou silou a rychlostí bych měla metličkou v pravé ruce šlehat.

Ten večer mě ale nechala trifle připravit úplně samotnou. Z větší části.

Když nadešel čas jídla, poté co jsem prostřela stůl, sedly jsme si s matkou na židle s vycpanými sedáky a v tichosti počkaly na otce. Konečně dorazil, na sobě tu samou vázanku, jakou si to ráno vzal do kostela. Pod paží měl zastrčené nedělní noviny.

Táta se posadil, položil noviny na stůl a sepnul ruce k modlitbě. Než promluvil, opřel si čelo o napřímené špičky svých nejbližších prstů. „Děkuji ti, Ježíši, za jídlo na naší tabuli i za svou úžasnou manželku a poslušné dítě. Bůh žehnej této rodině, Bůh žehnej našim příbuzným v Idahu, Bůh žehnej prezidentu Fordovi a jeho rodině a Bůh žehnej Spojeným státům americkým.“

„A Bůh žehnej tomu muži, co nemá nohy a jenom jednu ruku a potlouká se u dálnice,“ řekla jsem.

Otec otevřel jedno oko a podíval se na mě. Znovu ho zavřel a dodal: „Bůh žehnej všem nebožákům v Baltimoru.“

„Amen,“ řekly jsme s matkou.

„Mary Jane,“ řekla matka a popadla vidličku, aby otci naložila na talíř šunku. „Do jakého společenského klubu Coneovi chodí?“

„Hmmm.“ Vyzunkla jsem svůj hrníček mléka. „Nevím. Od doby, co jsem u nich začala hlídat, nikam do klubu nešli.“

„Rozhodně ne do Elkridge.“ Otec si sundal kravatu, odložil ji na stůl a zvedl noviny. Matka mu na talíř nandala succotash.

„Jak víš, že nechodí do Elkridge?“ zeptala jsem se. Tam jsme byli členy my.

„Píše se to C-O-N-E,“ řekla matka. „Našla jsem si to v modré knížce.“ Modrá knížka byl drobný slovníček s informacemi o naší čtvrti a dvou dalších čtvrtích, které s námi po obou stranách sousedily: Guilfordu a Homelandu. Dali se v ní vyhledávat lidé, podle adresy nebo jména. Děti v ní byly zapsané jako slečna, pokud šlo o děvče, a pan, pokud o chlapce. Bylo tam uvedené i zaměstnání všech mužů a každé ženy, která pracovala. Občas jsem si v modré knížce listovala, když jsem se povalovala doma a neměla co na práci, a četla si jména, jména dětí, zaměstnání otců, a zkoušela si představit, jak všichni ti lidi vypadají, jak vypadá jejich dům, co za jídlo se jim válí v ledničce.

„Coneovi jsou židi,“ řekl otec. „Nejspíš se původně jmenovali Co-henovi.“ Otočil stránku a přeložil noviny napůl.

„No, tak to nechodí ani do L’Hirondelle. Jak se jmenují ty dva kluby pro židy?“ Matka upírala pohled na otce. Otec upíral pohled do novin. Ve zdvižené ruce držela kukuřičný muffin.

„Víte to jistě, že jsou Coneovi židi?“ Žádné židy jsem neznala. Až teď Coneovy. A Ježíše, který mě znal líp, než jsem já znala jeho, pokud se tedy dalo věřit všemu, co mi vykládali v kostele.

„Jim Tuttle tvrdil, že jsou židi,“ řekl táta, aniž by od novin odtrhl oči.

„Měla jsem to vědět. Vždyť je to doktor.“ Matka položila muffin otci na talíř a zvedla misku se salátem Coleslaw.

„Mně nepřipadalo, že by mluvili nějak židovsky,“ ozvala jsem se. Na druhou stranu jsem ale netušila, jak židovština zní. Věděla jsem, že v Baltimoru je čtvrť, kde židé bydlí (Pikesville), ale nikdy jsem v ní nebyla a ani jsem neznala nikoho, kdo by v ní kdy byl. Akorát jsem slyšela, jak se o ní moji rodiče a jejich přátelé letmo zmiňují, jako by se bavili o cizí zemi, o zemi, která je odsud moc, moc daleko, někde, kam se pravděpodobně nikdy nepodívají.

„To určitě jenom ze zdvořilosti.“ Matka se mezitím vrhla na hrášek a slaninu. „Ale že je doktor, vynahrazuje, že je žid.“

„A proč by museli něco vynahrazovat?“ zeptala jsem se.

Otec odložil noviny na stůl. „Je to prostě jiný druh lidí, Mary Jane. Jiná fyziognomie. Jiné rituály. Jiné svátky. Jiné školy a společenské kluby. Jiný způsob vyjadřování.“ Zase noviny zvedl.

„Mně se zdají normální. A znějí mi stejně jako všichni ostatní.“ No, hodně toho nahulákali, pravda. Řvou všichni židi? A pak tu byla paní Coneová s tím svým poprsím, které jako by jí každou chvíli hrozilo vykouknout na světlo Boží. Je to pro židy typické? Pokud ano, docela by mě zajímalo se v Pikesville zastavit, i když by to mohlo být trošinku trapné.

„Poznáš je podle vlasů. Často jsou tmavé a kudrnaté.“ Matka si nabírala vlastní porci. Já jsem musela počkat, až bude hotová, abych si mohla naservírovat. „A  koukni jim na nos, mají je dlouhé a hrbolaté.“

„Paní Coneová je zrzka a má pršáček jako Izzy,“ řekla jsem.

„Asi si ho dala operovat.“ Matka přidržela nad mísou se salátem Coleslaw servírovací lžíci, upřeně se na ni zadívala a potom polovinu nabrané porce vyklopila zpátky do mísy.

Otec zase odložil noviny. „Je to úplně jiné lidské plemeno. Jako pudlové a vořeši. My jsme pudlové. Oni jsou vořeši.“

„Jedni z nich nelínají,“ řekla matka.

„Takže Ježíš byl vořech?“ zeptala jsem se.

„Dost už,“ řekl otec a při obracení stránky práskl novinami ve vzduchu.

Po večeři jsem si stoupla ke své šatní skříni a uvažovala jsem, co bych si měla vzít na sebe, až se půjdu seznámit s tou rockovou hvězdou a jeho manželkou herečkou. Všechno moje oblečení působilo strašně zdrženlivě, úhledně, nově. Matka mi dokonce vyžehlila modré džíny.

Vyndala jsem kalhoty se zvonovými nohavicemi. Lem mi sahal nad kotníky, děcka ze školy by jim přezdívala povodňáky. Když jsem si je natáhla posledně, seděly mi.

Máma s tátou se v obýváku dívali v televizi na zprávy. Potichu jsem si to namířila předsíní do matčiny šicí dílny. Na zdi visel regál s háčky, na nichž se houpaly nůžky různých velikostí. Sundala jsem ty nejtěžší a pak jsem se předklonila a rozstřihla na zvonáčích šev.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mary Jane.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.