Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Neústupná princezna

Vydání první

Copyright © Meghan March 2018

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2512. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Iron Princess vydaného v roce 2018

Český překlad © 2022 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design: Letitia Hasser, R.B.A. Designs

Cover photo: Aleksandar Georgiev

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1823-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1824-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

MEGHAN MARCH

NEÚSTUPNÁ

PRINCEZNA

Savage Trilogy 2

O KNIZE

Příběh Temperance pokračuje ve druhé knize trilogie Savage Neústupná princezna.

Je tajemný. Hádanka.

Jeho totožnost je tajemství pohřbené pod vrstvami klamu.

Je také posedlostí, které se nedokážu zbavit. Lákadlem, kterému nedokážu odolat.

A potom jsem zjistila, kdo vlastně je – muž nebezpečnější než samotný ďábel.

Teď ho potřebuju, abych zachránila všechno, na čem mi záleží.

Musím s tím přestat. Chránit se před nebezpečím, které ho provází na každém kroku.

Což by bylo jednoduché… kdybych se do něj nezamilovala.

Neústupná princezna je druhým dílem trilogie Savage, jejíž poslední část se nazývá Říše neřesti.

JEDNA

Současnost

„Popel popelu, prach prachu, v jistotě a naději ve vzkříšení do věčného života skrze našeho Pána Ježíše Krista…“

Pastor mumlá slova, která jsem slýchal až příliš často, nad rakví, co by tu neměla být. Nikdo z nás by tu neměl být. Tenhle pohřeb by se neměl odehrávat.

Jak kněz pokračuje, skloním hlavu a zadívám se na stébla trávy, jež jsem rozdupal pod nohama. Už ani vteřinu nedokážu snést pohled na tu dřevěnou bednu.

V tomhle horku bych se měl pod svým černým oblekem potit, ale ledový balvan v hrudi mě přimrazil na místo.

Necítím to horko.

Necítím nic.

Nejsem si jistý, jestli ještě někdy budu něco cítit.

Jsem otupělý – až na pocit viny.

Tohle jsem způsobil já.

Všechno je to moje vina.

DVĚ

Kane

Před patnácti lety

Autobus z letiště se vlekl jako hlemýžď, ale pokud jsem chtěl, aby to bylo překvapení, nemohl jsem si zavolat taxík. Za letenku jsem prakticky utratil svůj poslední dolar a žold od strýčka Sama ještě několik dalších dní nedorazí. Ne že by byl ten žold vysoký, když si člověk uvědomí, čím jsme si prošli.

Proto jsem vstoupil do armády. Čest. Vlast. Povinnost. V tyhle věci věří každý muž spolu s tím, že svoji mámu překvapí nečekanou dovolenkou.

Autobus nás vysadil na zastávce. Počkal jsem, až vystoupí dvě starší dámy a další chlápek, a teprve pak si přehodil lodní pytel přes rameno a seběhl ze schodů. Domů jsem to měl ještě míli pěšky, ale stálo to za to. Máma bude šíleně překvapená.

Nenapadlo mě, že budu překvapený i já.

O patnáct minut později jsem otevřel zadní dveře a strčil hlavu do kuchyně. Mámin starý pes Rudy nezaštěkal, aby oznámil můj příchod.

Vklouzl jsem dovnitř, opatrně za sebou zavřel dveře a konečně uslyšel šustění, které vycházelo z prádelny. Tiše jsem se plížil chodbou po naleštěných dřevěných prknech, když vtom vykoukla z místnosti její blonďatá hlava.

„Překvapení!“ zahulákal jsem. Máma upustila koš s prádlem, který držela v ruce, s výkřikem si přitiskla ruku na pusu a pak se na mě podívala.

„Mami! Co se kurva stalo? Jsi v pořádku?“

Odkopl jsem prádelní koš z cesty a vrhl se k ní. K mámě s rozseklým rtem a modřinou na pravé tváři, kterou se marně snažila zamaskovat make-upem.

„Upadla jsi? Co se přihodilo?“

„Kane, neřekl jsi mi, že přijedeš domů.“ V jejím hlase nebyla ani stopa po nadšení, které jsem si představoval.

Popošel jsem dopředu a vzal její obličej do dlaní. „Mami, co se kurva stalo?“

Její světle modré oči, stejné jako mám já, uhnuly stranou. „Nic. Jsem prostě nešikovná.“

Přejel mi mráz po zádech a chlupy na šíji se mi zježily jako rozzuřenému psovi. Ta nehoda měla jenom jediné vysvětlení a bylo to poslední, které jsem chtěl slyšet.

Na zlomek vteřiny jsem zachytil její pohled. „Řekni, že ti to neudělal on.“

Upřela mi oči na hrudník. „Kane, nedělej ukvapené závěry. Nikomu to neprospěje. Znáš mě. Jsem prostě nešikovná stará ženská.“

„Nejsi nešikovná a nejsi stará. Já toho hajzla zabiju, jestli na tebe sáhnul.“ Pustil jsem ji a rozhlédl se. „Je v práci?“

Oči se jí v panice rozšířily. „Prosím, Kane. To nesmíš. Ať tě to ani nenapadne.“

„Proč ne?“ Ruce se mi třásly vztekem, který mi proudil v žilách. „Je u soudu? Fajn. Aspoň všichni uvidí, jak udělám ze soudce fašírku.“

Dal jsem se do pohybu, ale ona mě popadla za paži a její dokonale upravené nehty se mi zabořily do kůže.

„A co myslíš, že se stane, až odjedeš? Myslíš, že mi pomůžeš, když ho rozzuříš?“

Zatnul jsem čelist a otočil jsem se. „Tak se sem nevrátím.“

Znovu mi stiskla paži. „Musíš. Musí z tebe něco být. A jestli ne, půjdeš do vězení. Nebudu svého syna navštěvovat ve vězení. Slyšíš mě?“

„Přísahej, že to bylo poprvý, kdy tě zbil.“ Věděl jsem, že bez ohledu na to, co řekne, jí neuvěřím, i když jsem chtěl. Jen jsem doufal, že to uklidní bouřku, která mi zuřila v hlavě.

Když pevně stiskla rty, jemné vrásky kolem úst se jí změnily v hluboké rýhy. Rozechvělým hlasem pronesla: „Byla to moje vina. Upustila jsem jeho oblíbenou whisky a láhev se rozbila. Právě řešil složitý případ. Měla jsem být opatrnější.“

Poslouchat matku, jak ospravedlňuje mého otčíma, bylo, jako by mi někdo zabodnul nůž do břicha.

„Odejdi od něj, mami. Hned. Dneska.“

Rty se jí roztřásly, ale pak je znovu pevně stiskla. „Vážně o nic nešlo, Kane. Přísahám. Nebudu žádat o rozvod kvůli takové hlouposti.“

Hlouposti?

Zavrtěl jsem hlavou. „Jak si můžeš myslet, že je to hloupost? Vždyť tě praštil. Žádný chlap, který ve vzteku vztáhne ruku na ženskou, si už nemůže říkat chlap. Musí dostat lekci a já naprosto jistě vím, že jsem ten, kdo mu ji může dát.“

Zaryla mi nehty do kůže. „Vrátil ses, abys dělal problémy a ještě víc mi zkomplikoval život? Protože zrovna tohle se pak stane. Kdyby ti záleželo na mém životě a na tom, abych ho měla co nejklidnější, předstíral bys, že sis ničeho nevšiml. Až ti připravím pokoj, líp si tu modřinu zamaskuju.“

Tělo mi zaplavilo znechucení smíšené se vztekem a nevěděl jsem, co mám dělat. Co bych byl za chlapa, kdybych to nechal bez trestu, ale co bych byl za syna, kdybych šel proti matčinu přání?

Vyškubl jsem se jí. „Vykašli se na ten pokoj. Nezůstanu tady, protože jinak bych tý parodii na chlapa musel vyrvat ruce z těla a pak ho s nima umlátit k smrti.“

Zbledla jako stěna. „Kane, prosím. Prostě… na to zapomeň. Nemůžeš mu nic vyčítat. Ten soudní případ mu dal zabrat.“

„Neboj se. Neřeknu mu ani slovo, protože sem už nepáchnu. Ten chlap je pro mě mrtvej.“

„Je to tvůj otčím.“

„Je to zkurvenej hajzl. Byl takovej, už když sis ho brala.“

„Postaral se o nás, když jsme to potřebovali.“

„Namlouvej si, co chceš. Dostanu tě odsud, přestěhuju tě blízko základny, dám ti každý cent ze svého platu a zařídím, aby ti nic nechybělo. Jen mi řekni, že odejdeš, a hned ti sbalíme věci do auta. Než se vrátí domů na večeři, budeš pryč.“

„Víš, že tu nenechám tvoji babičku. Možná už neví, jak se jmenuju, ale nikoho jiného nemá.“

„Tak ji vezmeme s sebou.“

Mámě ztvrdnul pohled, takže mi došlo, že je to marné. „Měl by ses před večeří opláchnout.“

Pevně jsem zavřel oči. „Najdu si nějaký hotel.“

„Kane, počkej –“

Otočil jsem se a odešel.

S lodním pytlem přes rameno jsem pochodoval tři míle na jediné další místo, kam jsem mohl jít. Když jsem otevřel dveře, můj příchod oznámila zvonkohra vyrobená z prázdných nábojnic.

„Hned jsem u vás,“ zavolal zezadu důvěrně známý chraplavý hlas.

Nasál jsem pach střelného prachu a plísně a najednou se cítil víc doma než v tom velkém, dokonalém domě, kde soudce přinutil mámu trávit veškerý čas tím, že o něj pečovala.

Přistoupil jsem k vitríně s naleštěnými revolvery a matně černými pistolemi, přejel prsty po skle a s pohledem upřeným na zbraně jsem si přál, abych mohl jednou z nich sejmout soudce a rozhodnout místo mámy.

Na druhou stranu, nechtěla za mnou chodit do vězení.

„Co si přeješ, synku?“ Když se z opačné strany pultu ozval kouřem ochraptělý hlas, zvedl jsem oči. „Zatraceně. Kane Savage. Netušil jsem, že jsi doma, vojáku.“

Jeremiah Prather, majitel obchodu se zbraněmi Bulletproof, mi zasalutoval a já odpověděl stejným gestem.

„Překvapení,“ poznamenal jsem. Násilný úsměv, který mi na okamžik zvlnil rty, stejně tak rychle zmizel.

Sklouzl pohledem na lodní pytel, který jsem měl přes rameno. „Překvapení pro tvoji mámu, nebo pro tebe?“

Něco v jeho tónu mě zneklidnilo. „Celý město ví, že ji mlátí?“

Jeremiah se zatvářil lítostivě. „Právě se o tom začalo mluvit. Někdo se od souseda, kterej venčil psa, dozvěděl, že tam byl nedávno večer virvál, a když tvoje máma nepřišla do kostela a zahlídli ji ve večerce s černejma brejlema a tlustou vrstvou make-upu, začalo se o tom spekulovat.“

Spolkl jsem vztek, který mě málem udusil. „A nikdo nic neudělal?“

Jeremiah si založil ruce přes zavalitý hrudník. „Co čekáš? Giles má tak dobrý vztahy se šéfem policie a okresním návladním, že by nikdo nepodal stížnost, ani kdyby to tvoje máma byla ochotná prubnout.“

Můj otčím, Bernard Giles, ovládal celé město. Sakra, rodina Gilesových ovládala většinu farnosti. Každý, kdo ho naštval, se ocitl před jeho soudcovskou lavicí a pak ho odtud odvlekli v poutech. Jeho tresty byly pověstné svou tvrdostí, ale nikdo se proti němu neodvážil vystoupit. Ve spojení s jeho podrazáckým bratrem, okresním návladním, a křiváckým šéfem policie tvořili smrtící kombinaci.

„Zabiju ho,“ prohlásil jsem bez sebemenšího zaváhání a Jeremiah mě znal natolik dlouho, aby věděl, že to myslím naprosto vážně.

Zamračil se na mě a vrásky na kožovité tváři se mu prohloubily. „Neříkej takový věci do kamery, chlapče. Víš, jak to chodí.“

Zmizel v zadní části obchodu a za pár minut se znovu vynořil. Místo aby se postavil za pult, došel ke dveřím, otočil cedulku na Zavřeno a zamkl.

„Musel jsem vymazat záznam až k místu, než jsi přišel dovnitř. To poslední, co chceš, je dát jim provaz, na kterým tě oběsí.“

Opřel jsem se o pult a sevřel ruce v pěst. „Tak mi dejte pistoli na jedno použití a zmizím, než se dozvědí, že jsem tady byl.“

„Chlapče, vím, že každý den nosíš zbraň pro strýčka Sama, ale to, o čem mluvíš, je něco úplně jinýho. Takovej krok tě nadosmrti poznamená.“

Zatnul jsem zuby. „Myslíte si, že jsem už neviděl a nedělal věci, za který půjdu rovnou k samotnýmu ďáblovi? Dvě mise v pekle a vrátil jsem se jako úplně jiný člověk, než když jsem odešel.“

„Já vím. Mně to říkat nemusíš.“ Jeremiah zvedl předloktí a ukázal mi tetování POW/MIA, Válečný zajatec/Ztracen v akci. „Ale tohle je něco jinýho. Co kdyby sis zašel na střelnici, abys ze sebe dostal ten vztek? Půjčím ti pistoli. Svoji pistoli.“

Ten důraz na slovo byl záměrný a stejně tak záměrná byla volba zbraně. Jeremiah věděl, nebo si to aspoň myslel, že jeho pistolí bych Gilese nezabil. Mazanej mizera.

Znovu vyklouzl zpoza pultu, na okamžik zmizel vzadu a vrátil se se starou pětačtyřicítkou. Položil ji na pult a z police za sebou sundal tři krabičky nábojů. „Jestli tě neuslyším střílet, vyrazím za tebou se svým kalašnikovem a nebude to dobrej den.“

Byl bych přísahal, že nejsem schopný upřímného úsměvu, ale Jeremiah ho ze mě vymámil díky svým hrátkám s textem písničky od Icea Cubea It Was a Good Day.

„Budu střílet, ale až skončím, nic neslibuju. Možná si půjčím ten kalašnikov.“

„Upusť trochu páru, vyčisti si hlavu a pak si promluvíme. Nedovolím, abys provedl nějakou pitomost bez toho, že by sis ji pořádně rozmyslel.“

TŘI

Kane

Pětačtyřicítkou jsem ničil jeden terč za druhým a při každém výstřelu si představil Gilesovu hlavu. Místo abych se uklidnil, můj vztek planul prudčeji než výheň a proměnil se v něco hutného a smrtícího.

Giles si nezaslouží žít. Žádný chlap, který zvedne ve vzteku ruku na ženskou, si to nezaslouží. Obraz máminy tváře s modřinou zamaskovanou make-upem a rozseknutým rtem se mi otiskl do paměti jako dobytčí cejch.

Jestli v tomhle městě neoddělá všemohoucího soudce ze všemocné rodiny nikdo jiný, pak nemám na vybranou. Zmizím beze stopy, možná zamířím do Mexika a zbytek života strávím na pláži, kde budu popíjet coronu a zdálky dávat bacha na mámu.

Zmáčkl jsem spoušť a pistole cvakla.

Prázdná.

Podíval jsem se do krabičky s náboji.

Prázdná.

To znamenalo, že přišel čas.

Prošel jsem chodbou za opuštěnými dráhami a těžkými železnými dveřmi se vrátil do obchodu, jenže Jeremiah nebyl sám.

Sklonil jsem hlavu a stáhl si kšiltovku níž, abych před návštěvníkem skryl svoji totožnost. Čím míň svědků, tím líp. „Nebudu vám tu překážet. Můžu vyjít zadníma dveřma.“

Než jsem stačil udělat dva kroky, ten muž v elegantním obleku, co stál u pultu, se ke mně otočil.

„Jdete právě včas, Savagi.“

Kdo to kurva je? A jak to, že zná moje jméno?

Ostražitě jsem zvedl hlavu. „Myslím, že se neznáme.“

Jeho pronikavý pohled mě nevyděsil, ale rozhodně mě zneklidnil.

„Jmenuju se Mount. Myslím, že nás oba zajímá soudce Giles.“

Podíval jsem se na Jeremiaha, vytočený jeho zradou. „Co jste mu sakra navykládal?“

Jeremiah zvedl ruku. „Než začneš vyhrožovat, nebo provedeš nějakou hloupost, zavolal jsem někoho, kdo by ti mohl pomoct.“

„Koho? Zabijáka? Protože nemám ani cent, abych si někoho najal, a radši to vyřídím sám.“

Ten chlápek si mě zkoumavě prohlížel. Nebyl jsem si jistý, co vidí, ale měl jsem pocit, jako by mě provrtával pohledem do morku kostí.

„Špinavou práci už nedělám. Mockrát jsem si umazal košili. Můj krejčí byl pak naštvaný.“

„Pak klidně zapomeňte všechno, co vám Jeremiah řekl, stejně jako mý a Gilesovo jméno.“

„Ne tak zhurta, chlapče,“ zasáhl Jeremiah. „Mount má pro tebe nabídku. Možná bys sis ji mohl vyslechnout.“

„Nejsem váš chlapec,“ odsekl jsem.

„Ne, ale sloužil jsem s tvým tátou a slíbil mu, že na tebe dám pozor. Tak sklapni a poslouchej. Tenhle druh nabídky nepřichází dvakrát.“

Jeremiah mě ještě nikdy neprodal, takže tahle zrada bolela víc, než jsem čekal, ale neměl jsem na vybranou. Zastrčil jsem si prázdnou pětačtyřicítku vzadu za džíny a nechal za sebou zabouchnout dveře do střelnice.

„Jaký druh nabídky?“

Mount vytáhl z kapsy tlustou obálku a hodil ji na pult. „Padesát tisíc. Polovina teď a polovina, až tu práci dokončíte.“

Sklouzl jsem pohledem z chlápka na Jeremiaha a zase zpátky. „O čem to sakra mluvíte?“

Prstem ke mně přisunul obálku. „Pětadvacet tisíc. Polovina honoráře. Druhou půlku dostanete, až bude Giles mrtvý.“

Konečně mi docvaklo, o čem mluví. „Vy chcete zaplatit mně, abych sejmul Gilese? Chlápka, kterýho už chci stejně odprásknout? Co je to kurva za kšeft?“

Mountův výraz se nezměnil. „To není všechno.“

Založil jsem si ruce v podpaží. „Asi je v tom háček. Rád bych ho slyšel.“

Mount napodobil můj postoj, ale z nějakého důvodu přitom vypadal hrozivě. „Po Gilesovi pro mě uděláte další tři zakázky. Až je splníte, můžete si jít po svých.“

„Co je to sakra za zakázky? Nehnu prstem, dokud nebudu vědět, o co jde.“

„Vraždy. Mordy. Kontrakty.“

„Vy chcete, abych pro vás zabíjel? Protože vy už špinavou práci neděláte?“ Podíval jsem se na Jeremiaha. „Myslí to ten chlápek vážně? Jakmile sejmu Gilese, skončím buď ve vězení, v márnici, nebo v rozvojový zemi.“

Mount pomalu zavrtěl hlavou. „Neskončíte. Protože nejdřív musíte umřít.“

Vytřeštím na něj oči. „Co jste to kurva řekl?“

„Vezmete si pětadvacet táců a tenhle mobil.“ Vytáhl telefon z kapsy a položil ho na pult vedle obálky. „Zfalšujeme vaši smrt – hodíme vaši psí známku na mrtvolu, strčíme ji do starý kraksny a zapálíme. Potom změníme váš vzhled, takže vás nepozná ani vaše vlastní matka. Nakonec vám řeknu kdy a kde, a vy sejmete Gilese. Zavoláte, až bude práce hotová, a dostanete dalších pětadvacet tisíc. Časem se vám znovu ozvu a vy pro mě za stejnou cenu uděláte další tři kšefty. Pak už je jenom na vás, kde si ty prachy užijete.“

Stísněně jsem polkl. Do hajzlu. Měl to všechno promyšlené a já pořád nemohl uvěřit, že se o něčem takovém vůbec bavíme.

„Myslíte to vážně?“ zeptal jsem se. „Chcete, abych… “ Znovu jsem si v duchu všechno přehrál.

„Ano. Máte pět minut na rozmyšlenou, potom vyjdu těmihle dveřmi a moje nabídka přestane platit.“

„Co když to neudělám? Seženete si na to někoho jinýho?“

S nic neříkajícím výrazem odpověděl: „Neseženu. Protože moji nabídku určitě přijmete, když víte, že ten hajzl Giles mlátí vaši matku. Nakonec ho stejně zabijete, ale uděláte to bez padesáti tisíc v kapse, solidního plánu a cesty ven. Jak by se vaší matce líbilo jezdit každou sobotu do vězení a zase zpátky, aby si s vámi mohla čtvrt hodiny poklábosit ve státním lapáku?“

Jeho slova mi vykreslila ten obrázek stejně efektivně, jako by mistrovský malíř držel v ruce štětec. Gilesův bratr, co byl státní návladní, a ten křivácký šerif nikdy nedovolí, aby mi to prošlo. Kurva, půjdou po mně, dokud neuvidí, jak dostávám smrtící injekci.

„Kane, měl by sis to nechat projít hlavou. Jestli to stejně uděláš, tohle je nejrozumnější řešení.“

Tohle řekl Jeremiah, jehož radám jsem obvykle věřil. Ale jak jsem mohl důvěřovat chlápkovi, kterého jsem nikdy neviděl?

„Nedokážu uvěřit, že jste ho sem pozval.“

Mount mě přerušil. „Máte tři minuty a pak ztratím trpělivost.“

Copak mi hráblo, že o tom vůbec uvažuju?

„Kdo vlastně jste?“ zeptal jsem se.

„Lachlan Mount.“

„Měl bych o vás už slyšet?“

Úsměv, který ho zatahal za koutky, se nedal popsat jinak než jako krutý. „Ne, protože v mém světě neexistujete. Ale pokud tu nabídku přijmete, stanete se jeho součástí, i když budete duch. Vidím to tak, že máte dvě možnosti – vězení, nebo život, jaký si ani nedokážete představit. Už nebudete dostávat drobné za to, že každý den nasazujete život. Už o vás nebude rozhodovat nikdo jiný než vy.“

„A vy,“ dodal jsem.

„Prozatím. Nepotřebuju domácího mazlíčka, Savagi. Potřebuju zabijáka, co nikomu nic nedluží a má koule sejmout lidi, na něž by si nikdo jiný netroufl. Podle vašeho přítele tady jste přesně takový. Na rozhodnutí máte ještě minutu. Jdete do toho, nebo ne? Protože tak nebo tak, zbytek vašeho života se teď změní.“

ČTYŘI

Kane

Měsíc před pohřbem

„Cos to právě řekl?“

Temperance, ta žena, kterou, jak vím, jsem měl nechat na pokoji, stojí přede mnou a snaží se poradit si s bombou, kterou jsem na ni právě hodil. S tikající časovanou bombu podobnou té, již na mě svrhl před mnoha lety Mount. Nikdy mi nevybuchla do obličeje, ale já vím, že tahle to udělá.

„Vzal jsem zakázku na zabití tvýho bratra. Za půl milionu. Mám na splnění třicet dní a pak kontrakt nabídnou někomu jinýmu.“

Ztuhne a přimhouří oči. „Ty zkurvenej hajzle!“ Vrhne se dopředu, skloněná, aby do mě vrazila ramenem jako vysunutý obránce. Někdo by jí měl říct, aby se nepouštěla do fyzické konfrontace s chlápkem, jehož trénovali ti nejlepší.

Pokusím se ji obejmout, abych ji znehybněl, ale podcením, jak je pružná a mrštná, protože se otočí a sáhne pro něco na stolku.

To poslední, co chci, je, aby popadla zbraň, kterou jsem ještě nenašel a nevyndal náboje. Kdo by si pomyslel, že tahle holka bude ozbrojená? Na druhou stranu, vzhledem k tomu, kdo je její bratr, mě to ani nepřekvapí.

Ale nesáhne pro zbraň. Plácne do dřeva, sevře v dlani propisku a zaútočí mi na krkavici.

„Do hajzlu, ženská.“ Jednou rukou ji chytím za zápěstí, zkroutím jí paže před tělem a svírám je, dokud nemá jinou možnost než propisku pustit.

„Zabiju tě!“

„Nejsi první, kdo to říká, a určitě nebudeš poslední.“

„Jo, budu, protože se mi to podaří,“ zasyčí, zatímco ji pevně držím za ruce.

„Už jsi skončila?“

To je špatná otázka. Temperance zakloní hlavu, praští mě s ní do brady a pak mi podrazí nohy. Oba tvrdě dopadneme na dřevěnou podlahu.

Snaží se ode mě odplazit, ale popadnu ji za trhlinu na koleni džínů a zabráním jí v tom. Když mě kopne do obličeje, trhlina se zvětší.

„Uklidni se, sakra.“

Ani tohle jsem neměl říkat ženě odhodlané k vraždě. Otáčí hlavou, jako by pátrala po další zbrani, a já využiju její chvilkové nepozornosti, vrhnu se na ni a uvězním ji pod svým hrudníkem.

Zaječí tak pronikavě, že by na to byla pyšná i amazonka. Rozmáchne se pěstí, aby mě praštila do spánku, a já ji popadnu každou rukou za zápěstí a přišpendlím ji k podlaze.

„Pusť mě,“ ucedí skrz zatnuté zuby.

„Ani náhodou.“

„Tak mě zab, protože to je jediný způsob, kdy budeš moct chodit po ulicích a neohlížet se celý život přes rameno. Pořád po tobě půjdu.“

Prudkost v jejím hlase mě zaskočí – stejně jako to, že se mi z jejích výhrůžek postaví.

„Jsi ohromně sexy, když mi vyhrožuješ smrtí.“

Rozšíří se jí nosní dírky a mně potřetí za tři minuty docvakne, že jsem řekl něco nevhodného.

Tohle se stává, když jste během předchozích patnácti let strávili víc času ve vlastní hlavě než hovorem s lidmi. Moje sociální dovednosti, které nebyly nikdy dobré, šly do hajzlu. Většinou se spokojím se zamručením nebo odpovím na otázku esemeskou, jenže Temperance mi zkomplikovala život víc, než si uvědomuje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neústupná princezna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.