ARGO

TRITON

Isaac Asimov

Nadace a Země

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Přeložil Robert Tschorn.

Copyright © 1986 by the Estate of Isaac Asimov

This translation is published by arrangement with Doubleday,

an imprint of the Knopf Doubleday Publishing Group,

a division of Random House, Inc.

Translation © Robert Tschorn, 2022

Cover © 1987 by Michael Whelan

Cover Design © Lukáš Tuma, 2022

Czech edition © Stanislav Juhaňák – Triton, 2022

ISBN 978-80-7684-083-6 (Stanislav Juhaňák – Triton)

Na památku Judy-Lynn del Reyové

(1943–1986),

velké myslí i duchem.

Část první

Gaia

Kapitola první

Začíná pátrání

1

„Proč jsem to udělal?“ ptal se Golan Trevize, a ne poprvé.

Co přistál na Gaie, ptal se na to sám sebe často. Třeba se probudil z tvrdého spánku do příjemně chladivé noci a uslyšel tu otázku v hlavě jako tichý tlukot bubínku: Proč jsem to udělal? Proč jsem to udělal?

Teď ji ale poprvé položil Domovi, gaianskému kmetovi.

Dom o jeho neklidu už věděl, protože vnímal stav jeho mysli. Nic s tím nedělal. Gaia se za žádných okolností nesměla dotknout Trevizeho mysli, a měl-li pokušení odolat, musel Dom dělat, že o ničem neví.

„Udělal co, Treve?“ zeptal se. Bylo mu zatěžko oslovovat člověka více než jednou slabikou, a Trevize si už na zkráceninu svého jména stejně pomalu zvykal.

„Proč jsem tak rozhodl a zvolil pro budoucnost Gaiu.“

„Udělal jste dobře.“ Dom seděl a upíral staré zapadlé oči vzhůru na stojícího Trevizeho.

„To říkáte vy,“ odbyl ho Trevize.

„Já, my, Gaia víme, že jste udělal dobře. V tom je vaše cena. Dovedete dospět ke správnému rozhodnutí na základě nedostatečných údajů, a to rozhodnutí jste učinil. Zvolil jste Gaiu! Odmítl jste anarchii galaktického impéria postaveného na technice První Nadace, i anarchii galaktického impéria vybudovaného na psychologii Druhé Nadace. Rozhodl jste, že ani jedno by nebylo dlouhodobě stabilní. A tak jste vybral Gaiu.“

„No právě! Vybral jsem Gaiu, superorganismus, planetu se společným vědomím a osobností, takže člověk musí říkat já, my, Gaia, aby vyjádřil nevyjádřitelné.“ Neklidně přecházel po místnosti. „A z ní jednou bude Galaxia, ještě větší organismus zahrnující celou Mléčnou dráhu.“ Zastavil se a prudce se otočil na Doma. „Mám pocit, že se nemýlím, stejný jako vy, jenže vy po té Galaxie toužíte, tak jste spokojení. Něco ve mně ji ale nechce, takže s tou svou volbou moc spokojený nejsem. Chci vědět, proč jsem tak rozhodl, chci ten pocit zvážit a posoudit, pak s ním budu spokojený. Nějaká intuice mi nestačí. Jak mám rozumem poznat, že jsem rozhodl správně? Co mi pomáhá k té nepodložené jistotě?“

„Já, my, Gaia nevíme, jak dospíváte ke správnému rozhodnutí. Je ale třeba to vědět, když už jste k němu dospěl?“

„Mluvíte za celou Gaiu, ne? Za společné vědomí každé kapky rosy, každého kamínku, dokonce za tekuté jádro planety.“

„Mluvím, a stejně tak by za ni mohla mluvit každá součást, v níž je společné vědomí dostatečně soustředěné.“

„A tomu společnému vědomí stačí, když mu posloužím jako černá skříňka? Nepotřebuje vědět, co je uvnitř, hlavně že funguje? To se mi nelíbí. Nebaví mě dělat černou skříňku. Já chci mít jasno v tom, co je uvnitř. Chci vědět, jak a proč jsem pro budoucnost zvolil Galaxiu, abych už mohl mít klid.“

„Proč se vám to rozhodnutí tak nelíbí, proč mu nedůvěřujete?“

Trevize se zhluboka nadechl a pomalu, důrazně pronesl: „Protože nechci být součástí superorganismu. Nechci být nahraditelným segmentem, který může superorganismus vyhodit, jakmile usoudí, že by to bylo dobré pro celek.“

Dom si Trevizeho zamyšleně změřil. „Chcete si tedy to své rozhodnutí rozmyslet, Treve? Změnit ho můžete.“

„Já bych ho změnil moc rád, ale ne jen proto, že se mi nelíbí. Pokud mám teď něco udělat, musím chápat, proč je mé rozhodnutí správné nebo špatné. Nestačí mi jenom pocit.“

„Jenže když máte pocit, že jste rozhodl správně, tak je to pravda.“ Zase ten pomalý, laskavý hlas, který Trevizeho v jeho rozháraném stavu tak popouzel.

Konečně prolomil váhání mezi tušením a věděním. „Musím najít Zemi.“

„Protože se nějak týká vaší posedlosti jistotou?“

„Protože je to další problém, který mě nesnesitelně trápí, a protože

cítím, že je mezi nimi nějaká souvislost. No nemluvím zase jako černá skříňka? Cítím souvislost. Není pro vás mé tušení dostatečným důvodem?“

„Snad,“ odvětil Dom nevzrušeně.

„Je to už sice dvacet tisíc let, možná dvaadvacet, co se obyvatelé galaxie naposledy zabývali Zemí, ale jak jsme mohli všichni zapomenout na planetu svého původu?“

„Dvacet tisíc let je déle, než si uvědomujete. Ani o počátcích Říše toho mnoho nevíme, opakujeme spoustu nepodložených legend, dokonce jim věříme, protože pravdu už neznáme. A Země je starší než Říše.“

„Ale nějaké záznamy se přece zachovat musely. Můj dobrý přítel Pelorat sbírá mýty a legendy o staré Zemi, bere všechno, na co narazí. Je to jeho práce, ale hlavně největší koníček. Kromě mýtů a legend nenašel nic. Žádné skutečné záznamy ani dokumenty.“

„Dokumenty staré dvacet tisíc let? Písemnosti se rozpadají, podléhají zkáze, ničí je války.“

„Jenže my bychom měli mít záznamy o záznamech, kopie, kopie kopií, kopie kopií těch kopií, použitelný materiál mnohem mladší než dvacet tisíc let. Ty někdo zlikvidoval. V Galaktické knihovně na Trantoru muselo o Zemi něco být. Na její fond odkazují dochované historické spisy, ale zmíněné dokumenty už v knihovně nejsou. Možná se o nich píše, ale nemáme z nich jediný citát.“

„Nezapomínejte, že Trantor byl před dvěma stoletími vypleněn.“

„Knihovny se drancování nedotklo. Chránila ji Druhá Nadace. A právě její příslušníci nedávno objevili, že v knihovně už o Zemi není ani řádka. Někdo všechny zmínky odklidil, a to v naší době. Proč?“ Trevize přestal přecházet po místnosti a podíval se Domovi do očí. „Když najdu Zemi, odhalím, co skrývá…“

„Co skrývá?“

„Co skrývá nebo co se na ní schovává. A mám tušení, že jakmile to zjistím, pochopím, proč jsem dal před individuální existencí přednost Gaie a Galaxie. Pak snad budu vědět, a ne jen tušit, že jsem udělal dobře, a jestli jsem udělal dobře,“ bezmocně pokrčil rameny, „pak už na tom nic nezměním.“

„Když máte takové tušení a něco vás žene hledat Zemi, tak vám samozřejmě v mezích možností pomůžeme. Mnoho toho ale nevíme. Například netuším, netušíme, kde by se v té nezměrné galaktické pustině mohla Země nacházet.“

„Nevadí, musím hledat. I když to v té nekonečné spoustě hvězd vypadá beznadějně a i když jsem na to sám.“

2

Trevizeho obklopovala ochočená gaiská příroda. Teplota byla jako vždy příjemná, vánek osvěžoval, ale nestudil. Po nebi pluly mraky, chvílemi zakrývaly slunce, a kdyby někde úroveň vlhkosti v půdě dostatečně klesla, bezpochyby by ji doplnil dostatečně vydatný déšť.

Stromy rostly v pravidelných rozestupech jako v sadu, a to jistě po celém světě. Souš i moře obývali živočichové i rostliny v patřičných počtech a v patřičné ekologicky vyvážené rozmanitosti a tyto počty vždy kolísaly kolem uznaného ideálu. Stejně jako počet lidských obyvatel.

Ze všeho, co Trevize viděl, do celku nezapadala jedině jeho loď Vzdálená hvězda.

Lidské složky Gaie mu loď zdatně a dokonale uklidily a přestavěly. Doplnily zásoby jídla i pití, zrenovovaly nebo vyměnily vnitřní zařízení, zkontrolovaly mechanické části. Lodní počítač si důkladně zkontroloval sám Trevize.

Palivo Vzdálená hvězda doplnit nepotřebovala, protože patřila k hrstce nadačních antigravitačních lodí, které čerpaly energii z gravitačního pole galaxie, a to by dokázalo na věky věků zásobit všechny myslitelné flotily všech lidí, aniž by to na něm bylo poznat.

Ještě před třemi měsíci byl Trevize terminským radním. Jinými slovy patřil k zákonodárnému sboru Nadace a potažmo celé galaxie. To utekly opravdu jen tři měsíce? Připadalo mu, že ho od té funkce dělí půl jeho dvaatřicetiletého života, stejně jako od pochybností o platnosti Seldonova plánu – zda byl hladký vzestup Nadace od vesnické planety do čela galaxie předem naplánován, či nikoli.

V něčem se ale nic nezměnilo. Členem Rady zůstával. Zůstaly mu výsady i mandát, jakkoli Trevize neočekával, že se někdy vrátí na Terminus a přihlásí se o ně. Do chaotické Nadace nezapadne o nic lépe než do domácké a poklidné Gaie. Nikde nemá domov a všude je sirotkem.

Zatnul zuby a zlostně si prohrábl černé vlasy. Než ztrácet čas nadáváním na osud, měl by hledat Zemi. Na pláč bude mít dost času, pokud pátrání přežije. A možná bude mít i lepší důvod.

Zatvrdil se a začal vzpomínat.

Před třemi měsíci s Janovem Peloratem, schopným a naivním učencem, odletěli z Terminu. Pelorata hnala do vesmíru touha historika nalézt dávno ztracenou Zemi a Trevize letěl s ním pátrat po tom, co tehdy považoval za svůj cíl, přičemž mu Peloratova Země posloužila jako zástěrka. Zemi nenašli, zato našli Gaiu a Trevize byl donucen učinit osudové rozhodnutí.

Jenže teď on, Trevize, udělal čelem vzad a začal pátrat po Zemi.

I Pelorat našel něco, s čím nepočítal. Černovlasou a černookou Bliss, mladou ženu, která byla stejně tak Gaia jako Dom a nejbližší zrnko písku i stéblo trávy. Pelorat se v zápalu počínajícího stáří zamiloval do ženy ani ne polovičního věku, a ona se s tím zdála být kupodivu srozuměná.

Vypadalo to divně, jenže Pelorat byl určitě šťastný a Trevize si byl nucen přiznat, že štěstí se musí každý dobrat vlastní cestou. Každý je totiž jedinečný, a právě jedinečnost Trevizeho rozhodnutí časem z galaxie vymýtí.

Bolest se vrátila. Rozhodnutí, jež učinil, které musel učinit, z něj stahovalo kůži zaživa a…

„Golane!“

Hlas ho vytrhl ze zamyšlení a Trevize se podíval proti slunci.

Zamžoural.

„Á, Janov!“ zvolal zvesela, protože nechtěl, aby na něm Pelorat poznal, jak špatnou má náladu. Dokonce ze sebe dostal žoviální: „Koukám, že se vám podařilo na chvíli odtrhnout od Bliss.“

Pelorat zavrtěl hlavou. Vánek mu čechral hedvábné bílé vlasy a na dlouhé tváři měl typický kamenný výraz. „Vlastně to byl její nápad, příteli, abych za vámi zašel s tím, o čem si potřebuji promluvit. Ne že bych za vámi nepřišel sám od sebe, ale ji nějak všechno napadá dřív než mě.“

Trevize se usmál. „To nevadí, Janove. Přišel jste se rozloučit, předpokládám.“

„Ne tak docela. Vlastně spíš naopak. Golane, když jsme spolu odletěli z Terminu, chtěl jsem najít Zemi. Tomu pátrání jsem zasvětil vlastně celý život.“

„A já v něm budu pokračovat, Janove. Teď je to mé pátrání.“

„To ano, ale já se ho ještě nevzdal.“

„Přece…“ Trevize zvedl ruku a rozmáchlým gestem zahrnul všechno kolem.

„Já chci letět s vámi,“ vyhrkl prudce Pelorat.

To Trevizeho zaskočilo. „To snad nemyslíte vážně, Janove. Vždyť máte Gaiu!“

„Jednou se na ni vrátím, ale teď vás nemohu pustit do vesmíru samotného.“

„To klidně můžete. Dovedu se o sebe postarat.“

„Nic ve zlém, Golane, ale vy toho málo víte. To já znám všechny mýty a legendy. Mohu vás vést.“

„Vy byste opustil Bliss? Nepovídejte.“

Pelorat se maličko začervenal. „To bych moc nerad, příteli, ale řekla mi…“ Trevize se zamračil. „Chce se vás zbavit, Janove? Mně slíbila…“

„Ale ne, vy mi nerozumíte. Vyslechněte mě, Golane. Děláte unáhlené závěry a nenecháte člověka domluvit. Já vím, že jste na to expert, a sám se možná neumím vyjádřit dost stručně, ale…“

„Tak mi přesně povězte, co má Bliss na srdci,“ usmál se Trevize, „a já vás trpělivě vyslechnu.“

„Děkuji. A když jste slíbil, že budete trpělivý, mohu to snad vyklopit bez okolků. Jde o to, že Bliss chce letět s námi.“

„Bliss chce letět s námi?! Ne, já vám zase skáču do řeči. Už to neudělám. Ale povězte mi, Janove, co ji k tomu vede? Ptám se klidně.“

„To neřekla. Ale chce si s vámi promluvit.“

„Tak proč tu není?“

„Myslím, a opravdu je to jen má domněnka, že má dojem, že ji nemáte rád, Golane, a tak se vám raději vyhýbá. Ze všech sil jsem se jí to snažil vymluvit. Nedovedu si představit, že by o ní někdo mohl mít jiné než nejlepší mínění. Ona ale chtěla, abych to s vámi takříkajíc načal. Mohu jí vyřídit, že souhlasíte se schůzkou?“

„No jistě, třeba hned.“

„A budete rozumný? Víte, ona je dost pevně rozhodnutá. Říkala, že je to nesmírně vážná věc a rozhodně musí letět s vámi.“

„Jenže důvod vám neřekla, že ne?“

„Ne, ale když musí Bliss, tak musí celá Gaia.“

„A já ji tudíž nesmím odmítnout. Je to tak?“

„Ano, Golane, to asi nesmíte.“

3

Poprvé během krátkého pobytu na Gaie Trevize vstoupil do Blissina domu, kde teď bydlel i Pelorat.

Rychle se rozhlédl. Na Gaie se stavělo prostě. Protože počasí netíhlo k extrémům a v téhle šířce bylo stále příjemně teplé, protože i tektonické desky se po sobě posouvaly hladce a jen tehdy, když musely, nemělo smysl stavět domy tak, aby člověka chránily před nebezpečím nebo nepřízní počasí. Celá planeta byla svým způsobem velký dům a své obyvatele chránila dostatečně.

Blissin domek v tom planetárním domě byl malý, okna měl nezasklená, vybavení sporé a elegantně účelové. Na stěnách visely hologramy; jeden z nich zachycoval Pelorata, zaraženého a v rozpacích. Trevizemu zacukalo v koutcích, ale raději si pečlivě upravil šerpu, než by dal najevo pobavení.

Bliss ho sledovala. Neusmívala se jako obvykle. Naopak se tvářila vážně, černé oči pozorně otevřené, vlasy jí spadaly na ramena v plynulé černé vlně. Barvu její tváři dodávaly jen plné rty namalované červenou rtěnkou.

„Děkuji vám, že jste za mnou přišel, Treve.“

„Janov mě žádal dost naléhavě, Blissenobiarello.“

Bliss se pousmála. „To jsem si zasloužila. Když mi budete říkat Bliss, prostě jednou slabikou, vynasnažím se nezapomínat, že vy používáte tři, Trevize.“ Na druhé slabice skoro nepostřehnutelně zaškobrtla.

Trevize zvedl pravou ruku. „To mi vyhovuje. Uvědomuji si, že na Gaie při výměně myšlenek používáte pouze jednoslabičné zkratky, a neurazím se, když vám to někdy ujede. Více mi ale bude vyhovovat, když mě budete co nejčastěji oslovovat Trevize a já vám budu říkat Bliss.“

Trevize si ji zase zkoumavě prohlížel, jako pokaždé, když se viděli. Jako jedinec to byla mladá žena krátce po dvacítce. Jako součást Gaie ale byla stará tisíce let. Vidět to na ní nebylo, zato to šlo občas slyšet v jejích slovech a cítit v atmosféře, která ji obklopovala. Chce snad, aby takhle dopadl každý obyvatel galaxie? Ne! To jistě ne, ale přesto…

„Půjdu rovnou k věci,“ řekla Bliss. „Prohlásil jste, že chcete najít Zemi…“

„To jsem řekl Domovi,“ odpověděl Trevize pevně rozhodnutý neustupovat Gaie a stále zdůrazňovat vlastní úhel pohledu.

„Ano, ale tím pádem jste mluvil s Gaiou a se všemi jejími částmi, a to včetně mě.“

„Poslouchala jste mě v té chvíli?“

„Ne, neposlouchala, ale na vaše slova si dovedu vzpomenout, když se soustředím. Berte to, jak to je, ať můžeme pokračovat. Prohlásil jste, že chcete najít Zemi, a také jste tvrdil, že je důležitá. Důvod sice nechápu, jenže vy se nemýlíte, tak vám musím, musíme věřit. Pokud je váš cíl tak zásadně spoutaný s vaším rozhodnutím ohledně Gaie, musí být zásadní i pro Gaiu, a Gaia tedy musí pátrat s vámi, už jen aby vás mohla chránit.“

„Když říkáte, že Gaia musí pátrat se mnou, myslíte to tak, že se mnou poletíte vy, je to tak?“

„Já jsem Gaia,“ odvětila prostě Bliss.

„Jenže Gaia je všechno na téhle planetě i v ní. Tak proč vy? Proč nepoletí nějaká jiná součást?“

„Protože Pel chce letět s vámi, a když poletí on, se žádnou jinou částí Gaie by se nespokojil.“

Pelorat tiše seděl na židli v koutě (zády ke svému portrétu, všiml si Trevize). Tiše to potvrdil: „Je to tak, Golane. Z Gaie je moje jenom Bliss.“

Bliss se usmála. „Mám radost, že o mně někdo přemýšlí takhle. Našemu myšlení je to cizí.“

„Tak si to rozebereme.“ Trevize si dal ruce za hlavu a zkusil se zhoupnout dozadu. V tenkých nohách jeho židle zaskřípalo, raději si to tedy rychle rozmyslel. „Budete nadále součástí Gaie, když ji opustíte?“

„Ne nutně. Mohu se od ní odpojit, když mi bude hrozit nebezpečí, aby se ohrožení nepřeneslo i na ni, nebo když budu mít nějaký jiný vážný důvod. Je to ovšem nouzové řešení. Většinu času budu součástí Gaie.“

„I když skočíme hyperprostorem?“

„I tehdy, ačkoli to trochu zkomplikuje situaci.“

„To mě moc neuklidnilo.“

„Proč ne?“

Trevize nakrčil nos, jako by mu něco nevonělo. „Znamená to, že všechno, co se na mé lodi stane nebo řekne a vy o tom budete vědět, zaznamená i Gaia.“

„Jsem Gaia a všechno, co vidím, slyším a cítím, vidí, slyší a cítí Gaia.“

„A o to mi jde. I tahle zeď vidí, slyší a cítí.“

Bliss se podívala na zeď, na kterou ukázal, a pokrčila rameny. „Ano, i tahle zeď. Má zanedbatelné vědomí, takže vnímá a rozumí jen v zanedbatelné míře, ale předpokládám, že na subatomární úrovni nějak reaguje na to, co právě říkáme, a díky tomu dovede lépe napřít své síly ku prospěchu celku.“

„Jenže co když budu chtít soukromí? Pak mi nebude milé, že zeď ví, co říkám a co dělám.“

Bliss to dopálilo a Pelorat odpověděl za ni: „Nechci se vám do toho míchat, Golane, když toho o Gaie moc nevím. Ale žiji s Bliss a trochu jsem pochytil, o co vlastně běží. Když jdete na Terminu davem lidí, slyšíte a vidíte toho hodně, něco si i zapamatujete. S patřičnou mozkovou stimulací byste si asi vybavil všechno, ale většinou se neobtěžujete něco si pamatovat. Jde to mimo vás. I když vidíte cizí lidi dělat něco emočně vypjatého a zaujmou vás, za chvíli je pustíte z hlavy, protože s nimi nemáte nic společného. Na Gaie je to stejné. I když celá Gaia ví o každém vašem kroku, ještě to neznamená, že se o vás zajímá. Řekl jsem to správně, miláčku?“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela, Pele, ale něco na tom bude. Jenže to soukromí, o kterém mluví Trev, tedy Trevize, nám vůbec nic neříká. Já, my, Gaia tomu nerozumíme. Nebýt součástí, nemít pořád posluchače, svědky, nedělit se o myšlenky…“ Bliss rozhodně zavrtěla hlavou.

„Řekla jsem, že se v případě nouze dokážeme odříznout, ale kdo by tak chtěl žít, třeba jen na hodinu?“

„Já,“ řekl Trevize. „Proto musím najít Zemi a důvod svého rozhodnutí odsoudit všechny lidi k tomuhle strašnému osudu, pokud jsem nějaký důvod vůbec měl.“

„Není to strašný osud, ale o tom se teď nebavme. Poletím s vámi ne jako špeh, ale jako přítel a pomocník. Gaia s vámi poletí ne jako špeh, ale jako přítel a pomocník.“

„Nejvíc mi Gaia pomůže, když mě nasměruje k Zemi,“ odpověděl vážně Trevize.

Bliss pomalu zakroutila hlavou. „Gaia její souřadnice nezná. To už vám řekl Dom.“

„To se mi nechce věřit. Musíte přece mít nějaké záznamy. Proč jsem se k nim nemohl dostat? I kdyby Gaia opravdu nevěděla, kde je Země, z těch záznamů bych mohl něco vyčíst. Galaxii znám docela podrobně, jistě lépe než Gaia. Mohl bych ve vašich archivech postřehnout a pochopit narážky, které Gaie unikají.“

„O jakých záznamech mluvíte?“

„To je jedno. Knížky, filmy, nahrávky, hologramy, vykopávky, všechno, co máte. Za celou dobu, co jsem tady, jsem nezavadil o nic, co by připomínalo historický záznam. Vy ano, Janove?“

„Ne,“ připustil váhavě Pelorat, „ale nedíval jsem se po nich.“

„Já ano, i když nenápadně, a nenarazil jsem na nic. Na nic! Nemohu než se domýšlet, že je přede mnou schovali. Proč ale? Řeknete mi to?“

Bliss nakrabatila čelo. „Proč jste se nezeptal dřív? Já, my, Gaia nic neskrýváme a ani nelžeme. Izolovaný jedinec může lhát. Je omezený, a proto má strach. Gaia je ovšem celoplanetární organismus nesmírných duševních schopností a nemá se čeho bát. Nemá sebemenší potřebu lhát, tedy poskytovat výpovědi, které jsou v rozporu s realitou.“

Trevize se ušklíbl. „Tak proč jste mě nepustili k záznamům? Udejte rozumný důvod.“

„Ale jistě.“ Zvedla ruce dlaněmi nahoru. „My žádné záznamy nemáme.“

4

Pelorat se vzpamatoval první, z obou mužů ho oznámení zřejmě šokovalo méně.

„Má milá, to přece není možné. Každá civilizace má nějaké záznamy.“

Bliss povytáhla obočí. „To je jasné. Jenže my nemáme žádné záznamy toho druhu, o kterém Trevize mluví a na jaký mohl narazit. Já, my, Gaia nemáme písemnosti, tištěné dokumenty, filmy, databáze, nic takového. Nemáme ani petroglyfy, když jsme u toho. Tak jsem to myslela. A protože nic takového nemáme, Trevize to ani nemohl najít.“

„Tak co máte, když ne záznamy, které bych poznal?“ zeptal se Trevize. Bliss pečlivě vyslovila, jako by mluvila k dítěti: „Já, my, Gaia máme paměť. Pamatuji si.“

„Co si pamatujete?“

„Všechno.“

„Vy si pamatujete všechny údaje?“

„Jistě.“

„Jak dlouho? Kolik let?“

„Nekonečně.“

„Takže mi můžete vyklopit veškeré historické údaje, životopisy, zeměpis, vědu? I drby?“

„Všechno.“

„A to z téhle hlavinky,“ ukázal Trevize na její pravý spánek.

„Ne. Gaia se neomezuje na vzpomínky uzavřené zrovna v mé lebce. Podívejte,“ a pokračovala vážně, dokonce trochu přísně, protože přestala být pouhou Bliss a přibrala další jednotky, „na počátku dějin museli být lidé tak primitivní, že si třeba pamatovali, ale nedovedli mluvit. Řeč vynalezli, aby si mezi sebou mohli předávat vzpomínky. Časem vynalezli i písmo, aby si je mohli zaznamenat a přenášet z generace na generaci. Veškerý technický pokrok od té doby sloužil k tomu, aby bylo k přenosu a uskladnění vzpomínek víc místa a aby je bylo jednodušší dohledat. Jakmile se jedinci spojili a vytvořili Gaiu, tohle všechno přestalo být potřeba. Dovedeme se vrátit přímo ke vzpomínce, k tomu základnímu záznamovému systému, na němž je postaveno všechno ostatní. Rozumíte?“

„Chcete říct, že si soubor všech mozků na Gaie pamatuje mnohem víc, než je v silách jednoho?“ zeptal se Trevize.

„Samozřejmě.“

„Jenže když má Gaia všechny záznamy rozmístěné po planetární paměti, co je to platné vám jako její jednotlivé částečce?“

„Hodně. Cokoli se mi zachce vědět, je někde uchováno v jiné mysli nebo v jiných myslích. Základní poznatky, třeba smysl slova ‚židle‘, jsou ve všech. Ale i když jde o něco speciálního, co obsahuje pouze jeden drobný dílek Gaie, mohu si to vyvolat, pokud potřebuji, jenom to může trvat déle než u rozšířenější vzpomínky. Když se vy chcete dozvědět něco, co nevíte, najdete si to v knížce, na filmu nebo v databance. Já prohledávám spojené vědomí celé Gaie.“

„Jak to, že do vás všechny ty informace nenatečou najednou? To by se vám rozskočila hlava.“

„To měl být sarkasmus, Trevize?“

„No tak, Golane, nebuďte nezdvořilý,“ napomenul ho i Pelorat.

Trevize se na ně podíval a s viditelnou námahou nasadil uvolněnější výraz. „Promiňte. Tíží mě zodpovědnost, o kterou nestojím, a nevím, jak se jí zbavit. Pak se možná chovám nezdvořile, i když to nemám v úmyslu. Bliss, já to opravdu chci vědět. Jak si můžete vytahovat obsah z cizích mozků a ukládat ho do svého, aniž byste rychle přesáhla jeho kapacitu?“

„Já nevím, Trevize, stejně jako vy přesně nevíte, jak funguje váš jediný mozek. Zřejmě znáte vzdálenost nejbližší hvězdy od svého slunce, ale nemusíte na ni stále myslet. Máte ji někde uloženou a vybavíte si ji, když se někdo zeptá. A pokud se dlouho nikdo nezeptá, můžete tu hodnotu zapomenout, ale pak si ji můžete kdykoli zase zjistit třeba v databance. Představte si Gaiu jako obrovskou databanku. Můžu si v ní cokoli zjistit, ale nepotřebuji si pamatovat všechno, co jsem z ní kdy vytáhla. Jakmile jsem nějakou informaci nebo vzpomínku použila, můžu ji zase pustit z hlavy. Dokonce ji mohu vědomě vrátit tam, kde jsem ji vzala.“

„Kolik je na Gaie lidí, Bliss?“

„Kolem miliardy. Chcete přesný počet v této chvíli?“

Trevize se smutně usmál. „Dovedu si představit, že mi můžete poskytnout přesné číslo, ale mně bude stačit odhad.“

„Ve skutečnosti je počet obyvatel stabilní a pohybuje se kolem stanoveného čísla, které dělá něco málo přes miliardu. Abych zjistila, o kolik obyvatel máme méně nebo více, stačí mi rozvinout své vědomí a takříkajíc osahat hranice. Člověku, který to nikdy nezakusil, to lépe vysvětlit nedovedu.“

„Stejně mi připadá, že ani miliarda lidí, a z nich bude dost dětí, nemůže udržet v paměti všechno, co potřebuje celá společnost.“

„Ale lidé nejsou na Gaie jediní živé tvorové, Treve.“

„To jako že si tu pamatují i zvířata?“

„Nečlověčí mozek neuloží vzpomínky tak hustě jako lidský a většinu místa ve všech mozcích, lidských i zvířecích, musejí zabírat individuální vzpomínky, jež mohou těžko zajímat kohokoli kromě té složky planetárního vědomí, která je v sobě nosí. Značné množství složitých dat lze ovšem uložit nejen do zvířecích mozků, ale také do rostlinných tkání a minerální struktury planety.“

„Do minerální struktury? Takže do kamení a do hor?“

„A některé typy dat i do oceánu a do atmosféry. I ty patří ke Gaie.“

„Co ale mohou uchovat neživé systémy?“

„Všechno možné. Informace v nich nejsou příliš soustředěné, ale objem hmoty je tak velký, že velkou většinu paměti Gaie obstarávají kameny. Dostat se k jejich vzpomínkám a nahradit je trvá dost dlouho, takže uchovávají, obrazně řečeno, mrtvá data, čili informace, které bude za normálních okolností málokdo potřebovat.“

„Co se stane, když umře člověk, v jehož mozku byly důležité informace?“

„Ty se neztratí. Pomalu prosakují ven, jak se mozek po smrti rozkládá, a pořád je dost času přenést vzpomínky do jiných částí Gaie. A jak se rodí děti a jejich mozky se s věkem organizují, nepobírají jen vlastní osobní vzpomínky, ale krmí se i patřičnými vědomostmi z dalších zdrojů. Čemu byste vy říkal vzdělávání, je pro mě, nás, Gaiu naprosto automatické.“

„Golane, pro mě má tahle představa živého světa něco do sebe,“ přidal se Pelorat.

Trevize se na krajana z Nadace úkosem podíval. „To vám nevymlouvám, ale velký dojem na mě nedělá. Při vší své velikosti a rozmanitosti má jeden jediný mozek. Každé nové vědomí se zapojí do celku. Kde je tu místo pro opozici, pro odlišný názor? Lidské dějiny jsou dějinami vzácných jedinců, jejichž odlišné názory sice společnost odsoudila, ale nakonec se prosadily a změnily svět. Jakou mají takoví slavní rebelanti šanci na Gaie?“

„I my známe konflikty,“ řekla Bliss. „Ne každý díl Gaie nutně přijímá společný názor.“

„Ale jistě jsou omezené,“ namítl Trevize. „V jednom organismu nemůžete dopustit příliš mnoho střetů, to by přestal fungovat. Pokud to úplně nezastaví jakýkoli pokrok a vývoj, jistě ho to hodně zpomalí. Můžeme riskovat něco takového v celé galaxii? V celém lidstvu?“

Bliss na sobě nedala nic znát. „Zpochybňujete vlastní rozhodnutí? Rozleželo se vám to v hlavě a teď říkáte, že Gaia nepředstavuje pro lidstvo žádoucí budoucnost?“

Trevize stiskl rty a zamyslel se. Pak pomalu pronesl: „To bych rád, ale ještě není čas. Rozhodl jsem se na základě podvědomého pocitu, a dokud pro něj nenajdu rozumový základ, nemohu skutečně určit, jestli mám své rozhodnutí hájit, nebo změnit. Proto bychom se měli vrátit k otázce Země.“

„Kde se domníváte najít ten základ, na němž jste postavil své rozhodnutí. O to vám jde, Trevize?“

„Ano, mám takové tušení. Dom řekl, že Gaia neví, kde je Země. Vy s ním, předpokládám, souhlasíte.“

„Samozřejmě. Jsem do stejné míry Gaia jako on.“

„A tajíte přede mnou něco? Myslím vědomě.“

„Jistěže ne. I kdyby Gaia mohla lhát, vám by nelhala. Jsme závislí na vašich závěrech a potřebujeme, aby byly přesné, tedy založené na skutečnosti.“

„V tom případě využijeme paměť vašeho světa. Zapátrejte v ní a řekněte mi, jak hluboko do minulosti sahá.“

Bliss chvíli mlčela a měla nepřítomný pohled jako v transu. Potom odpověděla. „Patnáct tisíc let.“

„Proč jste váhala?“

„Chvíli to trvalo. Staré vzpomínky, ty opravdu staré, jsou skoro všechny v kořenech hor, odkud je není snadné vydolovat.“

„Takže patnáct tisíc let? To byla Gaia osídlena?“

„Ne. Pokud víme, tehdy byla obydlená už asi tři tisíce let.“

„Vy to nevíte přesně? To si to Gaia nepamatuje?“

„Tehdy ještě nebyla tak vyvinutá, aby měla globální vzpomínky.“

„Ale Bliss, než jste se mohli opřít o společnou paměť, museli jste si vést záznamy. Záznamy v běžném smyslu nahrávek, zápisů, filmů a podobně.“

„Zřejmě ano, ale těžko se mohly dochovat do naší doby.“

„Mohli jste je zkopírovat nebo ještě lépe přenést do globální paměti, jakmile se vyvinula.“

Bliss se zamračila. Tentokrát mlčela ještě déle. „O těch záznamech, o kterých mluvíte, jsem nic nenašla.“

„Jak je to možné?“

„Já nevím. Asi pro nás nebyly důležité. Předpokládám, že v době, kdy jsme si všimli, že se staré záznamy rozkládají, rozhodli jsme, že jsou zastaralé a nemáme pro ně upotřebení.“

„To jen hádáte. Předpokládáte a vymýšlíte si, ale jistě to nevíte. Gaia to neví.“

Bliss sklopila oči. „Musí to tak být.“

„Musí? Já ke Gaie nepatřím a tudíž nemusím přejímat její předpoklady – aspoň vidíte, jak je důležité žít a přemýšlet v izolaci: mohu předpokládat něco jiného.“

„A co?“

„Za prvé vycházím z jedné jistoty. Živá civilizace jen tak neničí své záznamy. Nepovažuje je za zastaralé a nepotřebné, naopak je chová v přehnané úctě a snaží se je uchovat. Pokud Gaia přišla o své historické dokumenty z doby před globálním vědomím, nezničila je sama z vlastní vůle.“

„Jak byste to tedy vysvětlil?“

„Z knihovny na Trantoru někdo odstranil všechny zmínky o Zemi, a nebyla to trantorská Druhá Nadace. Není tedy možné, že na Gaie všechny informace o Zemi také zničil někdo cizí?“

„Jak můžete vědět, že se nejstarší záznamy týkaly Země?“

„Podle vás byla Gaia založena před osmnácti tisíci lety. To je doba před ustavením galaktické Říše, doba osídlování galaxie ze Země. Pelorat vám to potvrdí.“

Pelorata výzva zaskočila nepřipraveného, proto si napřed odkašlal. „Tak praví legendy. Já je beru vážně a domnívám se, stejně jako Golan, že lidstvo původně obývalo pouze jednu planetu a tou planetou byla Země. První osadníci přišli ze Země.“

„Pokud tedy byla Gaia osídlena v počátcích hyperprostorového cestování,“ řekl Trevize, „s velkou pravděpodobností ji kolonizovali pozemšťané nebo obyvatelé mladého světa nedlouho předtím osídleného ze Země. Proto se záznamy z osídlení Gaie a prvních několika tisíc let poté musely týkat Země a pozemšťanů. Tyto záznamy se ztratily. Něco se podle všeho postaralo, aby v galaxii nezůstala o Zemi ani zmínka. A pokud je to tak, musí to mít důvod.“

„To jsou jen dohady, Trevize,“ rozhořčila se Bliss. „Nemáte jediný důkaz.“

„To Gaia pořád tvrdí, že dovedu dospět ke správnému závěru na základě nedostatečných údajů. Když jsem tedy dospěl k závěru, nevyčítejte mi, že nemám důkazy.“

Na to Bliss nic neřekla.

Trevize pokračoval: „Tím spíš musím Zemi najít. Chci odletět, jakmile bude Vzdálená hvězda připravená. Pořád chcete letět se mnou?“

„Ano,“ odpověděla bez zaváhání Bliss a po ní i Pelorat.

Kapitola druhá

Směr Comporellon

1

Poprchávalo. Trevize se podíval na nebe, jednolitě šedobílé.

Proti dešti měl klobouk, který od něj rozháněl kapky na všechny strany. Pelorat, nijak nechráněn, se držel z jejich dosahu.

„Nechápu, proč chcete zmoknout, Janove.“

„Mně to nevadí,“ odvětil Pelorat vážně jako vždycky. „Je to vlahý deštík. A skoro nefouká. Jiný svět, jiný mrav, jak se říká.“ Ukázal na hrstku Gaianů, kteří stáli kolem Vzdálené hvězdy a mlčky přihlíželi. Udržovali pravidelné rozestupy podobně jako místní stromy a ani jeden z nich neměl na hlavě pokrývku.

„Asi jim nevadí, že moknou, když s nimi mokne i zbytek Gaie,“ mínil Trevize. „Stromy, tráva, hlína, všechno mokne a všechno je součástí Gaie stejně jako oni.“

„Není na tom nic divného,“ řekl Pelorat. „Brzy vysvitne slunce a všechno rychle osuší. Šaty se nenakrčí ani nesrazí, v bezvětří není zima, a když tu nemají nežádoucí patogenní mikroorganismy, nikdo nechytí rýmu, chřipku ani zápal plic. Tak proč se bránit deštíku?“

Trevize tohle všechno chápal, ale stejně dál reptal: „Nemusí přece pršet, zrovna když odlétáme. Dešti tady přece poroučejí. Gaia by ho nespustila, kdyby nechtěla. Jako by nám dávala najevo pohrdání.“

„A třeba tím deštěm pláče, jak se jí po nás bude stýskat,“ utrousil Pelorat a v koutku mu trochu zacukalo.

„Mně se stýskat nebude.“

„Ve skutečnosti tu asi Gaia potřebovala zalít, a to bylo důležitější než vám dopřát sluníčko.“

„Vám se tenhle svět opravdu líbí, co?“ usmál se Trevize. „Tím myslím i bez Bliss.“

„Líbí. Vedl jsem klidný a spořádaný život, tak si představte, jak se mi daří na světě, který se celý snaží být klidný a spořádaný. Golane, když stavíme dům nebo támhletu loď, vlastně si budujeme útočiště. Nastěhujeme si tam všechno, co potřebujeme, chceme mít úplnou vládu nad teplotou, kvalitou vzduchu, osvětlením a vůbec nad vším, co pro nás má význam a co nám zajišťuje pohodlí. Gaia jen naši touhu po pohodlném a bezpečném úkrytu rozšiřuje na celou planetu. Co je na tom špatného?“

„Špatného je na tom to, že dům nebo loď mají vyhovovat mně, ne já jim. Kdybych byl součástí Gaie, hodně by mi vadilo, že je nejen ona přizpůsobená mně, ale že jsem i já přizpůsobený jí.“

Pelorat stiskl rty. „Dá se namítnout, že obyvatele si podle svého přizpůsobuje každá společnost. Každá si vytváří zvyky, které všechny jedince svazují s jejími potřebami.“

„Ve společnostech, které znám já, se jedinec může vzbouřit. Mám na mysli excentriky, dokonce i zločince.“

„Vy stojíte o excentriky a zločince?“

„Proč ne? My dva jsme excentrici. Nejsme typičtí obyvatelé Terminu. A pokud jde o zločince, jde jenom o to, jak definujeme zločin. A pokud jsou zločinci cenou, kterou platíme za rebely, kacíře a génie, rád ji zaplatím. Požaduji, aby se ta cena platila.“

„A to musíme platit zrovna zločinci? Nestačí mít génie a bez zločinců se obejít?“

„Génius i světec výrazně vybočují z normy jedním směrem, někdo musí vybočovat i opačným, kvůli rovnováze. Pokud mám z Gaie udělat mustr pro budoucnost celého lidstva, chci mít lepší důvod, než že je větší verzí pohodlného domu.“

„Ale milý kolego, já to neříkal, abyste byl spokojený se svým rozhodnutím. Jen jsem vyjadřoval svůj…“

Nedořekl, protože k nim rázně kráčela Bliss, černé vlasy mokré stejně jako šaty, které se jí lepily na tělo a zdůrazňovaly dosti rozměrné boky. Jakmile k nim došla, kývla na pozdrav.

„Promiňte, že jste na mě museli čekat,“ omluvila se trochu udýchaně.

„Nečekala jsem, že probrat všechno s Domem potrvá tak dlouho.“

„Přece víte všechno, co ví i on,“ připomněl Trevize.

„Občas se ale rozcházíme ve výkladu. Nejsme všichni stejní, tak diskutujeme. Vy taky máte dvě ruce,“ nasadila přísnější tón, „obě patří k vám a vypadají stejně, jenže jedna je zrcadlovým odrazem druhé. Používáte je obě stejně? Něco děláte normálně pravou a něco zase levou. I to je vlastně odlišný výklad.“

„Ta vás dostala,“ řekl spokojeně Pelorat.

Trevize přikývl. „Je to užitečný příměr, nejsem si však jistý, jestli ho lze na tenhle případ použít. Ale k věci, můžeme už nastoupit? Prší.“

„To je spěchu. Naši lidé už z lodi odešli a je v bezvadném stavu.“ Najednou se na něj zkoumavě podívala. „Vy se schováváte v suchu. Kapky vás míjejí.“

„Přesně tak,“ řekl Trevize. „Nechci být mokrý.“

„Není snad příjemné občas se namočit?“

„Je. Ale když chci já, ne když chce déšť.“

Bliss pokrčila rameny. „Jak myslíte. Zavazadla máme naložená, můžeme nastoupit.“

Vykročili k Vzdálené hvězdě. Deštík už řídl, ale tráva byla docela mokrá. Trevize našlapoval opatrně, zato Bliss si vzala pantofle do ruky a brodila se travou bosa.

„Je to paráda,“ řekla, když se jí Trevize podíval na nohy.

„Hm,“ odtušil nepřítomně. A trochu naštvaně dodal: „Proč tady postávají ti Gaiani?“

„Nahrávají, protože Gaia to považuje za dějinnou událost. Jste pro nás důležitý, Trevize. Kdybyste si po tomhle výletu rozmyslel své rozhodnutí a odmítl nás, nevytvoříme Galaxiu, a dokonce ani nezůstaneme Gaiou.“

„Takže pro Gaiu znamenám život, nebo smrt, a to pro celý svět.“

„My si to myslíme.“

Trevize se zastavil a smekl. Mezi mraky prosvítalo modré nebe. „Teď ale máte mé příznivé rozhodnutí. Když mě zabijete, už ho nezměním.“

„Golane,“ zhrozil se Pelorat. „Takhle nesmíte mluvit.“

„Typický izolovaný jedinec,“ odtušila klidně Bliss. „Trevize, musíte pochopit, že nás nezajímáte ani vy jako člověk, ani vaše volba, ale jen pravda, fakta. Vy jste důležitý jako vodič a vaše volba jako ukazatel pravdy. Nic jiného od vás nechceme, a kdybychom vás zabili, abyste nemohl změnit názor, jen bychom zavírali oči před pravdou.“

„A když vám řeknu, že pravda mluví proti Gaie, s radostí a dobrovolně všichni umřete?“

„Asi ne s radostí, ale nakonec by to tak dopadlo.“

Trevize zakroutil hlavou. „Jestli mě má něco přesvědčit, že je Gaia hrozná a zaslouží si smrt, tak možná právě tohle vaše prohlášení.“ Podíval se po trpělivě čekajících (a zřejmě naslouchajících) Gaianech. „Proč jsou takhle rozestoupení? A na co jich je tu tolik? Když nás bude sledovat jeden a všechno si zapamatuje, nedostanou se ke vzpomínce všichni na planetě? Nedá se uložit na milion různých míst, když budete chtít?“

„Každý to sleduje z jiného úhlu a ukládá si vzpomínku do trochu jiného mozku,“ řekla Bliss. „Až všechna pozorování porovnáme, ukáže se, že událost je mnohem srozumitelnější ze spojení všech perspektiv než jen z jedné.“

„Jinými slovy je celek víc než součet jeho částí.“

„Správně. Pojmenoval jste i základní princip Gaie. Vás jako jedince tvoří nějakých padesát bilionů buněk, ale jako mnohobuněčný organismus jste mnohem důležitější než těch padesát bilionů buněk dohromady. S tím budete jistě souhlasit.“

„Ano. S tím souhlasím.“

Trevize vstoupil na loď a naposledy se ohlédl po Gaie. Přeháňka občerstvila vzduch. Viděl zelený, žírný, tichý a poklidný svět, zahradu míru v hlučné a unavené galaxii.

A upřímně doufal, že ji už nikdy neuvidí.

2

Když se za nimi zavřela přechodová komora, měl Trevize pocit, že skončila ne přímo noční můra, ale rozhodně něco tak nenormálního, že v tom nemohl dýchat.

Plně si uvědomoval, že část té nenormálnosti má stále u sebe v osobě Bliss, že s ní má na lodi celou Gaiu. Zároveň však byl přesvědčený, že je její přítomnost nezbytná. To byla zase ta černá skříňka v něm a Trevize se jen bál, aby v ni nezačal věřit až příliš.

Rozhlédl se po lodi a shledal ji krásnou. Co ho do ní starostka Brannová násilím posadila a poslala mezi hvězdy jako hromosvod, který měl přitáhnout blesk domnělých nepřátel Nadace, do jiné lodi nevstoupil. Úkol splnil, ale loď mu nadále patřila a on ji rozhodně nehodlal vrátit.

Měl ji jen několik měsíců, ale už na ní byl doma a na někdejší domov na Terminu si vzpomínal jen matně.

Terminus! Centrum Nadace, ovšem umístěné na jejím okraji, mělo podle Seldonova plánu během následujících pěti století vytvořit novou a větší Říši, jenže on, Trevize, Plán vykolejil. Vlastním rozhodnutím odsoudil Nadaci k zániku a místo ní otevřel cestu nové společnosti, novému typu života, strašlivému dějinnému zvratu, největšímu od vzniku mnohobuněčného života.

Teď se tedy vypravil na cestu, která mu měla potvrdit (nebo vyvrátit), že udělal dobře.

Zamyslel se tak, až se sám na sebe naštval a přinutil se něco dělat. Pospíšil si do pilotní kajuty a v ní našel svůj počítač.

Byl naleštěný, všechno se jen blýskalo. Gaiané loď s maximální péčí uklidili. Knoflíky, které nazdařbůh stiskl, šly hladce, snad ještě lehčeji než předtím. Ventilace byla tak tichá, až musel podržet ruku nad mřížkou, aby zjistil, jestli funguje.

K počítači ho zval kruh světla. Trevize na něj sáhl a světlo se rozlilo po celém stole. Na desce se objevily obrysy pravé a levé ruky. Zhluboka se nadechl a uvědomil si, že už chvíli tají dech. Gaiané nemají ponětí o nadační technice a snadno mohli bez zlého úmyslu počítač poškodit. Zatím ale na žádnou závadu nepřišel, ruce nezmizely.

Všechno se však ukáže, až položí dlaně na stůl, a Trevize s tím chvíli otálel. Sice hned zjistí, jestli je něco v nepořádku, ale pokud ano, co s tím nadělá? Kvůli opravě by se musel vrátit na Terminus, a v tom případě by ho starostka Brannová už jistě nenechala znovu odletět. A kdyby ho opravit nenechal…

Srdce mu bušilo a oddalovat to nemělo smysl.

Natáhl ruce, pravou, levou, a položil je na obrysy na stole. Hned měl pocit, jako by ho za ně někdo vzal. Vnímání se mu rozšířilo a na všech stranách uviděl Gaiu, zelenou a zmoklou, i gaianské pozorovatele. Zaměřil pohled vzhůru na podmračené nebe. Stačilo mu pomyslet a mraky zmizely, viděl jen modré nebe a přicloněný kotouč gaiského slunce.

V duchu dal další příkaz, azur se rozestoupil a Trevize spatřil hvězdy. Rozhrnul i je a přál si vidět galaxii jako zploštělý větrník. Trevize počítačový obraz otestoval, měnil orientaci, plynutí zdánlivého času, nechával galaxii rotovat na jednu i na druhou stranu. Lokalizoval slunce Sayshellu, pro Gaiu nejbližší důležité hvězdy, pak slunce Terminu, potom Trantoru. Cestoval po mapě galaxie uložené v paměti od slunce ke slunci.

Zvedl ruce, nechal zase skutečný svět, ať ho obklopí, a uvědomil si, že celou dobu stál nahnutý nad počítačem. Ztuhl, a než se posadil, musel si protáhnout záda.

S úlevou hleděl na počítač. Fungoval dokonale. Jestli se nějak změnil, tak byl citlivější, a Trevizeho city k němu nešlo popsat jiným slovem než láska. Když se s ním držel za ruce (odmítal si přiznat, že na něj myslí spíš jako na ženu), byli jedno tělo a jedna duše, jeho vůle velela, řídila, zakoušela a byla součástí většího celku. Napadla ho znepokojivá myšlenka, že jejich vztah je taková Gaia v malém.

Zavrtěl hlavou. To ne! Tady o všem rozhoduje jen on, Trevize. Počítač mu zcela podléhá.

Vstal a přešel do maličké kuchyňky s jídelním koutem. V ní našel bohaté zásoby rozličných potravin a náležitá chladicí a ohřívací zařízení. Už si stačil všimnout, že knižní filmy v jeho kajutě jsou správně uspořádané, a byl si vcelku jistý – ne, úplně jistý – že Pelorat má svoji osobní knihovnu bezpečně uloženou. Jinak by si už jistě stěžoval.

Pelorat! To mu ho připomnělo. Nakoukl do jeho kajuty. „Je tu dost místa pro Bliss, Janove?“

„Spousta.“

„Můžu ji uložit do společného pokoje.“

Bliss nevěřícně zakoulela očima. „Já o žádnou oddělenou ložnici nestojím. Moc ráda zůstanu tady u Pela. Ale předpokládám, že mohu používat i jiné místnosti, když bude třeba. Například posilovnu.“

„No jistě. Všechny kromě mé kajuty.“

„Fajn. Kdyby to bylo na mně, navrhla bych to samé. A vy pochopitelně nebudete chodit do naší.“

„Pochopitelně,“ uznal Trevize, podíval se dolů a uviděl, že špičkami překračuje práh. O krůček couvl a s hrobovou vážností připomněl: „Tohle není líbánkové apartmá, Bliss.“

„Takovýhle mrňavý pokojíček je na líbánky jako dělaný, i když ho Gaia o polovinu rozšířila.“

Trevize se bránil úsměvu. „To se k sobě budete dost tlačit.“

„My rádi,“ řekl Pelorat, ale téma mu nebylo dvakrát po chuti. „My se už nějak složíme, to raději nechte na nás.“

„Nemůžu,“ protáhl Trevize. „Chci, aby bylo jasné, že tohle není líbánkový hotel. Dělejte si, co chcete, když se na tom dohodnete, ale musíte si uvědomit, že tu nebudete mít soukromí. Doufám, že si rozumíme, Bliss.“

„Máme dveře,“ řekla Bliss, „a vy nás za nimi nebudete rušit, jakmile budou zamčené, leda v opravdu naléhavém případě.“

„Samozřejmě. Ale není tu zvuková izolace.“

„Tím asi chcete říci, že uslyšíte každé naše slovo a zvuky, které můžeme vydávat při sexu.“

„Ano, právě to chci říct. Tudíž možná zjistíte, že musíte své aktivity na palubě trochu omezit. S tím jste možná nepočítali a mně je to líto, ale tak to prostě je.“

Pelorat si odkašlal a mírně podotkl: „S tímhle problémem jsem se už musel vypořádat, Golane. Asi si dovedete představit, že všechno, co se mnou Bliss prožívá, sdílí celá Gaia.“

„To mě napadlo,“ řekl Trevize a ta představa se mu očividně nelíbila.

„Nechtěl jsem o tom začínat pro případ, že vás to ještě nenapadlo.“

„Bohužel ano.“

„Zase si to tak neberte, Trevize,“ řekla Bliss. „V každé chvíli se na Gaie sexu věnují tisíce lidí; miliony jedí, pijí nebo dělají něco jiného příjemného. Díky tomu Gaia pořád pociťuje slast, každá její částečka. Nižší živočichové, rostliny i minerály mají drobná potěšení, která přispívají k všeobecné radosti společného vědomí. Ta prostupuje celou Gaiu, ale žádný jiný svět ji nezná.“

„I my máme své radosti,“ namítl Trevize, „a svým způsobem se o ně dovedeme podělit, když chceme, nebo si je nechat pro sebe.“

„Kdybyste dovedl pocítit tu naši, poznal byste, o kolik je vaše izolovaná radost chudší.“

„Jak můžete vědět, co cítíme?“

„To nemusím, ale stejně je rozumné předpokládat, že radost sdílená celým světem je silnější než radost přístupná jedinému izolovanému individuu.“

„To možná, ale já se raději spokojím se svými chudými radostmi a smutky a budu sám sebou, ne bratrem nejbližšího balvanu.“

„Neposmívejte se. Ceníte si všech minerálů ve svých kostech a zubech a nedopustil byste, aby se jim něco stalo, a přitom nejsou o nic uvědomělejší než obyčejný kamínek stejné velikosti.“

„To je pravda,“ uznal nerad Trevize, „ale vzdálili jsme se od tématu. Mně je jedno, jestli Gaia sdílí vaši radost, Bliss, ale se mnou se o ni dělit nebudete. Bydlíme tady ve stísněných podmínkách a já se na vašich aktivitách nechci podílet ani nepřímo.“

„Tohle je úplně zbytečné dohadování, milý příteli,“ řekl Pelorat. „Vaše soukromí je mi stejně drahé jako vám. A moje také. Budeme s Bliss diskrétní, viď, miláčku?“

„Jak si přeješ, Pele.“

„Pravděpodobně budeme stejně trávit víc času na planetách než ve vesmíru, a planeta poskytuje mnohem větší…“

„Co budete dělat na planetách, je vaše věc,“ skočil mu Trevize do řeči, „ale na téhle lodi velím já.“

„To rozhodně.“

„Když tedy máme v tomhle jasno, můžeme odstartovat.“

„Počkejte,“ zatahal ho Pelorat za rukáv. „Kam poletíme? Nevíte, kde je Země, já to také nevím, ani Bliss to neví. A neví to ani váš počítač, jak jste mi kdysi řekl. Tak co máte v plánu? Nemůžete přece nazdařgalaxie poletovat vesmírem.“

Trevize to odbyl spokojeným úsměvem. Poprvé od chvíle, kdy se ho zmocnila Gaia, se cítil pánem vlastního osudu. „Věřte mi, Janove, že nic takového nemám v úmyslu. Vím naprosto přesně, kam poletíme.“

3

Pelorat dlouho marně nesměle ťukal na dveře Trevizeho kajuty a pak potichu vstoupil. Kapitán zaujatě sledoval hvězdy.

„Golane,“ špitl Pelorat a počkal.

Trevize zvedl hlavu. „Janove! Posaďte se. Kde je Bliss?“

„Spí. Koukám, že už jsme ve vesmíru.“

„Správně.“ Trevizeho neudivilo, že je Pelorat překvapený. V antigravitační lodi start nikdo nevnímal. Neměnilo se zrychlení, let se obešel bez přetížení, bez hluku a bez vibrací.

Vzdálená hvězda se zvedla z povrchu planety, jako by vyplouvala na kosmické moře, protože se dokázala zcela izolovat od vnějších gravitačních polí. Gravitační zrychlení na palubě přitom paradoxně zůstávalo stále stejné.

Dokud se loď držela v atmosféře, nebyl pochopitelně důvod příliš zrychlovat, aby uvnitř nerušil hluk a chvění způsobené třením vzduchu. Jakmile se ale ocitla nad ní, mohla zrychlovat značnou měrou, aniž by si toho pasažéři všimli.

Loď tak poskytovala nejvyšší pohodlí a Trevize si nedokázal představit, co by se ještě dalo zlepšit, dokud lidé nepřijdou na způsob, jak skákat hyperprostorem bez lodí a beze strachu z blízkých gravitačních polí. Při současném stavu techniky bude muset Vzdálená hvězda letět od gaiského slunce několik dní, než jeho gravitace zeslábne natolik, aby umožnila skok.

„Golane, milý kolego,“ řekl Pelorat, „mohl byste na slovíčko? Nemáte moc práce?“

„To nemám. Počítač všechno zařídí, když má správné pokyny. A občas mám pocit, že mé povely předvídá a plní dřív, než je zformuluji.“ Trevize láskyplně pohladil desku přístroje.

„Za tu chvíli, co se známe, se z nás stali dobří přátelé, jakkoli musím uznat, že mně to jako chvilka nepřipadalo. Tolik se toho stalo. Když se zamyslím nad svým docela dlouhým životem, kupodivu mi připadá, že polovina všeho, co jsem prožil, se udála v posledních měsících. Aspoň mám ten pocit. Skoro bych řekl…“

Trevize zvedl ruku. „Janove, s tímhle jste za mnou jistě nepřišel. Začal jste tím, že se z nás stali dobří přátelé. To je pravda a nic se na tom nezměnilo. Bliss znáte mnohem kratší chvilku a jsou z vás ještě lepší přátelé.“

„To je ale něco úplně jiného,“ namítl Pelorat a rozpačitě si odkašlal.

„No jistě. Jenže co z toho našeho krátkého, ale trvalého přátelství vyplývá?“

„Pokud jsme ještě přátelé, jak jste právě řekl, milý kolego, musím si s vámi promluvit o Bliss, která je mi velice blízká, jak jste také sám řekl.“

„Chápu. Co máte na srdci?“

„Já vím, že ji nemáte moc rád, Golane, ale kvůli mně byste…“

Trevize zase zvedl ruku. „Momentíček. Nejsem do ní zrovna blázen, ale o nenávisti nemůže být řeč. Vlastně mi vůbec nevadí. Je mladá, pěkná, a i kdyby nebyla, už kvůli vám bych se tvářil, že je. To Gaia mi nejde pod nos.“

„Jenže Bliss je Gaia.“

„Já vím. Proto je to tak složité. Dokud beru Bliss samu o sobě, vůbec mi nevadí. Ale jako Gaia mi nesedí.“

„Jenže vy jste Gaie vůbec nedal šanci, Golane. Podívejte, já se vám k něčemu přiznám. Když se s Bliss obejmeme, občas mě nechá na minutku sdílet své vědomí. Ne déle, protože jsem prý moc starý, abych se přizpůsobil. Nesmějte se, Golane, i vy byste byl moc starý. Kdyby měl izolovaný člověk jako vy nebo já zůstat zapojený do Gaie déle než minutu dvě, riskoval by poškození mozku, a po pěti minutách už by bylo nevratné. Kdybyste to tak někdy zkusil, Golane!“

„Nevratné poškození mozku? Děkuji, nechci.“

„Vy schválně děláte, že mi nerozumíte. Měl jsem na mysli chvíli spojení. Nedokážete si představit, o co přicházíte. Je to nepopsatelné. Bliss to před vámi označila jako pocit radosti. To je jako říci, že člověk na prahu smrti žízní po prvním spásném doušku zažívá ‚pocit radosti‘. Nedovedu vám vypovědět ani z tisíciny, jaké to je. Podílíte se na všech slastech, které zakouší miliarda lidí. Ta radost není pořád stejná, to byste si jí za chvíli přestal všímat. Vibruje, chvěje se, pulzuje tak, že se nedokážete odtrhnout. Je to větší radost – ne, větší ne. Je to lepší radost, než jakou kdy prožijete sám v sobě. Kdykoli mě Bliss zase odřízne, je mi do pláče.“

Trevize zakroutil hlavou. „No vy jste se nějak rozmluvil, příteli, ale trochu mi to připomíná popis závislosti na pseudoendorfinu nebo nějaké droze, která dává na chvíli radost za cenu dlouhodobé hrůzy. O tohle já nestojím. Odmítám prodat vlastní individualitu za chvilkové potěšení.“

„Já o svoji nepřišel, Golane.“

„Ale jak dlouho ji ještě budete mít, když toho včas nenecháte, Janove? Budete chtít své drogy víc a víc, až to odnesete poškozeným mozkem. Nesmíte si to od Bliss nechat líbit. Asi bych si s ní o tom měl promluvit.“

„Ne! To ne. Nejste zrovna ztělesněním taktu a já jí nenechám ubližovat. Ujišťuji vás, že v tomto ohledu se o mě stará lépe, než si dovedete představit. Poškození mozku ji trápí víc než mě, to mi věřte.“

„V tom případě si promluvím s vámi. Janove, přestaňte s tím. Se svými vlastními radostmi jste prožil dvaapadesát let a váš mozek je umí zpracovat. Nenechte se zatáhnout do nějaké nové a neobvyklé neřesti. Zaplatíte za to, a když ne hned, časem jistě.“

„Ano, Golane,“ řekl Pelorat tiše, pohled upřený do země. „Jenže podívejte se na to takhle. Co kdybyste byl jednobuněčný organismus…“

„Já vím, co mi chcete říct. Neobtěžujte se. S Bliss jsme tuhle analogii už probrali.“

„To ano, ale zamyslete se nad tím. Představme si jednobuněčné tvory s vědomím na úrovni lidského a pak si představme, že dostanou možnost spojit se v mnohobuněčný organismus. Neželely by ty jednobuněčné organismy ztráty vlastní individuality, nebránily by se nucenému začlenění do osobnosti společného organismu? A nemýlily by se? Může si jednotlivá buňka vůbec představit schopnosti lidského mozku?“

Trevize rozhodně zavrtěl hlavou. „To je neplatný příměr, Janove. Jednobuněčné organismy nemají vědomí ani inteligenci, a pokud ano, pak zcela zanedbatelnou. Spojit se a vzdát se individuality pro ně znamená ztratit něco, co nikdy neměly. Člověk ale vládne intelektem. Může ztratit vlastní vědomí i nezávislou inteligenci, takže ta analogie neplatí.“

Chvíli mlčeli, bylo to tíživé ticho, až se Pelorat pokusil odvést rozhovor jiným směrem: „Proč tak upřeně sledujete obrazovku?“

„Ze zvyku,“ usmál se křivě Trevize. „Počítač mi hlásí, že nás nesledují gaianské lodě a naproti nám neletí ani sayshellská flotila. Přesto se dívám sám a uklidňuje mě, že žádnou loď nevidím, i když počítač má čidla stokrát citlivější a pronikavější, než je můj zrak. Navíc dovede velice přesně měřit jisté vlastnosti prostoru, které já vlastními smysly vůbec nevnímám. A i když tohle všechno vím, stejně brejlím na monitor.“

„Golane, jestli jsme opravdu přátelé…“

„Slibuji, že Bliss nijak nezarmoutím, aspoň ne schválně.“

„Jenže mně teď šlo o něco jiného. Ještě jste mi neřekl, kam letíme, jako byste mi to nechtěl svěřit. Tak kam? Máte snad nějakou teorii, kde je Země?“

Trevize zvedl hlavu od monitoru a zatvářil se udiveně. „Promiňte. Já si to tajemství syslím pro sebe, je to tak?“

„Ano, ale proč?“

„No právě, proč. Tak mě napadá, příteli, jestli to není kvůli Bliss.“

„Kvůli Bliss? Aby se to nedozvěděla? Milý kolego, jí můžeme zcela důvěřovat.“

„O to nejde. I kdybych jí nedůvěřoval, stejně ze mě snadno dostane každé tajemství. Myslím, že mám ještě malichernější důvod. Mám dojem, že se věnujete jenom jí a já jsem vzduch.“

Pelorat se zhrozil. „Tak to ale vůbec není, Golane.“

„Já vím, jen se tu snažím analyzovat vlastní pocity. Právě jste se mi svěřil s obavami o naše přátelství, a když se nad tím zamyslím, asi je sdílím. Nepřiznal jsem si to, ale zřejmě jsem se cítil odstrčený. A chci se vám pomstít tak, že před vámi mám tajemství. Dost dětinské.“

„Golane!“

„Už jsem řekl, že to bylo dětinské, nebo snad ne? Ukažte mi někoho, kdo se občas nechová dětinsky. My dva jsme ale pořád přátelé. V tom máme jasno, tak nechám naschválů. Letíme na Comporellon.“

„Na Comporellon?“ Peloratovi jméno nic neřeklo.

„Určitě si vzpomenete na mého přítele a zrádce Munn Li Compora. Setkali jsme se na Sayshellu.“

Pelorat se rozpomenul. „No jistě. Z Comporellonu pocházeli jeho předkové.“

„To tvrdil on. Nevěřím mu každé slovo, které řekne. Ale Comporellon je v katalogu a podle Compora jeho obyvatelé něco vědí o Zemi. Tak tam zaletíme a zeptáme se jich. Třeba z toho nic nebude, jenže jiný tip nemáme.“

Pelorat si odkašlal a zatvářil se pochybovačně. „Milý kolego, jste si tím jistý?“

„Jistota v tom nehraje roli. Máme jedinou stopu a musíme se po ní vydat, i když není nic moc.“

„To ano, ale jestli se opíráme o to, co nám řekl Compor, asi bychom měli vzít v úvahu i všechno ostatní; například nám tvrdil, že Země není obydlená planeta, že je na povrchu radioaktivní a zbavená veškerého života. Pokud je to pravda, letíme na Comporellon zbytečně.“

4

Obědvali v jídelně a ve třech ji úplně zaplnili.

„Tohle je moc dobré,“ pochvaloval si Pelorat, „to je ještě z původních terminských zásob?“

„Ne, ne, ty už nám dávno došly,“ odpověděl Trevize. „Tohle jsou zásoby, které jsme nakoupili na Sayshellu, než jsme vyrazili ke Gaie. Zvláštní chuť, viďte? Nějaké mořské plody, ale docela křupavé. Pokud jde o tohle, při nákupu jsem to považoval za kapustu, ale chutná to úplně jinak.“

Bliss poslouchala, ale nic nekomentovala. Ve své porci se jen nimrala.

„Musíš jíst, miláčku,“ pobízel ji Pelorat.

„Já vím, Pele, taky že jím.“

Trevize s ní ale neměl tolik trpělivosti. „Máme i gaiské jídlo, Bliss.“

„Já vím, ale tím bych raději šetřila. Nevíme, jak dlouho budeme ve vesmíru, a já se jednou musím naučit jíst jídlo vás izolovaných.“

„To vám to tolik nechutná? Nebo Gaia může jíst jenom Gaiu?“

Bliss si povzdychla. „K tomu máme dokonce rčení: ‚Když Gaia jí Gaiu, nikomu neubude ani nepřibude.‘ Nejde jen o předávání vědomí potravním řetězcem. Všechno, co sním na Gaie, je Gaia, a když se to pak zabuduje do mého těla, pořád je to Gaia. Tím, že něco sním, dostane část jídla šanci podílet se na vyšší úrovni vědomí, zatímco druhá část se promění v odpad a na žebříčku se propadne.“

Ukrojila si velké sousto, chvíli energicky žvýkala, pak polkla a řekla: „Je to veliký koloběh. Rostlina vyroste a sežere ji nějaké zvíře. Zvířata se žerou navzájem. Každý organismus se po smrti vtělí do buněk humusu, bakterií a tak dále, prostě zase do Gaie. Na tom velikém koloběhu rozumu se podílí i anorganická hmota a každý článek má šanci periodicky se podílet na vědomí vyššího stupně.“

„Tohle všechno se dá říct o každém světě,“ namítl Trevize. „Každý atom v mém těle má za sebou dlouhou historii, během níž mohl být součástí nejrůznějších živočichů, včetně lidí, ale jistě strávil dlouhou dobu třeba v moři, v hroudě uhlí, ve skále nebo ve větru, který na nás fouká.“

„Jenže na Gaie jsou všechny atomy vždy částí vyššího planetárního vědomí, o kterém vy nevíte vůbec nic.“

„Tak co se kupříkladu stane se sayshellskou zeleninou, kterou teď jíte? Začlení se do Gaie?“

„Začlení, i když pomalu. A moje stolice se z ní zase pomalu vyčlení. Nic z toho, co ze mě vyjde, není v kontaktu s Gaiou. Nemá to ani nepřímé hyperprostorové spojení, které s ní udržuji díky svému značně koncentrovanému vědomí. Díky tomuto spojení se negaiské jídlo pomalu začlení do Gaie, když je sním.“

„A co gaiské jídlo v našich zásobách?“ zajímal se Trevize. „To zas Gaiu pomalu opustí? Pokud ano, měla byste je sníst co nejdřív.“

„To vám nemusí dělat vrásky. Zásoby z Gaie jsou ošetřeny tak, aby zůstaly její součástí hodně dlouho.“

Pelorata najednou něco napadlo. „Co se ale stane, když to gaiské jídlo sníme my? A my ho už vlastně jedli na Gaie, tak co to s námi udělalo? Také se pomalu začleňujeme do Gaie?“

Bliss zavrtěla hlavou a znepokojeně se zamračila. „Ne. To, co jste snědli, Gaia ztratila. Přesněji tu část potravy, již jste metabolizovali do svých tkání. Vaše výměšky zůstaly Gaiou nebo se jí pomalu stanou, takže rovnováha bude nakonec zachována, ale v důsledku vaší návštěvy se mnoho atomů Gaie ocitlo mimo ni.“

„Jakpak to?“ zajímal se Trevize.

„Protože byste nevydrželi ani částečnou konverzi. Byli jste našimi hosty, na náš svět jsme si vás přitáhli sami a museli jsme vás uchránit před nebezpečím i za cenu toho, že jsme ztratili maličké dílky Gaie. Tu cenu jsme zaplatili ochotně, ale rádi jsme nebyli.“

„To je nám líto,“ řekl Trevize. „Jste si ale jistá, že vám naopak nemůže ublížit negaiské jídlo, ať všechno nebo jen některé?“

„Co je jedlé pro vás, je jedlé i pro mě. Jen musím živiny metabolizovat nejen do svých tkání, ale i do Gaie. Kvůli psychologické bariéře si je nemohu vychutnat a jím pomalu, ale to časem překonám.“

„A co nákaza?“ vykvikl zděšeně Pelorat. „Že mě to nenapadlo dřív! Bliss! Na každém cizím světě, kde přistaneme, budou pravděpodobně mikroorganismy, vůči nimž nejsi imunní, a pak umřeš na nějakou banální nakažlivou nemoc. Trevize, musíme se vrátit!“

„Přestaň panikařit, Pele,“ usmála se Bliss. „I mikroorganismy se včleňují do Gaie, když je dostanu k jídlu nebo když mi jakkoli jinak vstoupí do těla. Jakmile se zdá, že chtějí škodit, o to rychleji je asimiluji, a když je z nich Gaia, už mi neuškodí.“

Dojedli a Pelorat pomalu upíjel ohřátou kořeněnou směs ovocných šťáv. „Jemine,“ řekl a olízl se, „asi je na čase změnit téma. Připadá mi, že na téhle lodi ani nic jiného nedělám. Čím to asi je?“

„Protože já a Bliss se každého tématu držíme zuby nehty, i smrti,“ odvětil vážně Trevize. „A nemít vás, Janove, rozebírali bychom cokoli až do zblbnutí. Jaké téma byste nám nadhodil?“

„Probíral jsem své údaje o Comporellonu a celý sektor, do něhož patří, oplývá starými legendami. Vlastní osídlení datují velice dávno, do prvního tisíciletí hyperprostorového cestování. Na Comporellonu dokonce vzpomínají na mytického zakladatele jménem Benbally, ale jeho původ neznají. Podle nich se Comporellon původně jmenoval Benballyho svět.“

„A kolik na tom bude podle vás pravdy?“

„Snad zrnko, ale kdo ví, kde se ukrývá.“

„V dějepise jsem o žádném Benballym nikdy neslyšel. Vy ano?“

„Také ne, jenže v době pozdní Říše se předimperiální dějiny cíleně ničily. V posledních stoletích císařové potlačovali lokální patriotismus, neboť jej zcela oprávněně považovali za rozkladnou sílu. Skoro ve všech galaktických sektorech tedy zapsané dějiny, opřené o kompletní záznamy a přesnou chronologii, začínají až v době, kdy se daný sektor stal pod tlakem Trantoru spojencem nebo přímo součástí Říše.“

„Nenapadlo by mě, že je dějiny tak snadné vymazat,“ mínil Trevize.

„To sice není, ale mocná a odhodlaná vláda je dokáže hodně oslabit. A když je nejstarší historie dost slabá, začne se opírat o útržky záznamů a upadne na úroveň pohádek. Takové pohádky nutně začnou přehánět a ukazují vlastní sektor starobylejší a mocnější, než kdy mohl reálně být. A ať je legenda sebehloupější a sebevíc přitažená za vlasy, místní jí musí věřit už z vlasteneckých důvodů. Ze všech koutů galaxie vám mohu uvést povídačky, podle nichž byl ten který svět osídlen přímo ze Země, ačkoli mateřskou planetu mohou uvádět pod jiným jménem.“

„A jak ji ještě nazývají?“

„Těch jmen je spousta. Někde jí říkají Jediná, jinde Nejstarší. Také Měsíčná, což je podle některých badatelů narážka na její obří oběžnici. Podle jiných ‚měsíční krajina‘ znamená opuštěnou, pustou zemi.“

„Janove, už toho nechte,“ zadržel ho Trevize. „To byste nám ty autority a protiautority citoval do skonání vesmíru. Takže podobné legendy se vyskytují všude?“

„Ale jistě, milý kolego. Právě tak. Jednou je projdete a poznáte, jak si lidé zrnko pravdy vždycky přikrášlují dalšími a dalšími vrstvami hezkých výmyslů, podobni rhamporským ústřicím, které kousek písku obalí perlou. Na ten příměr jsem narazil, když…“

„Janove! Dost už. Liší se comporellonské legendy v něčem od ostatních?“

„Pardon!“ Přerušení vyvedlo Pelorata trochu z konceptu. „Jestli se liší? Inu, podle nich je Země poměrně blízko, a to je nezvyklé. Na většině světů se o Zemi mluví, a to pod tím či oním jménem, ale je tu patrná tendence umísťovat ji kamsi do daleka nebo úplně do říše pohádek.“

„Ano, jako když nám na Sayshellu vykládali, že je Gaia v hyperprostoru.“ Bliss se zasmála.

Trevize po ní střelil pohledem. „Je to tak. To nám opravdu říkali.“

„Ale já vám věřím. Jen mě to pobavilo. My jsme rádi, že tomu věří. Chceme mít svůj klid, a kde bychom si ho užili víc než v hyperprostoru? A pokud v něm nejsme doopravdy, nevadí, protože lidé tomu věří.“

„Ano,“ přitakal suše Trevize, „a něco zase nutí lidi věřit, že Země neexistuje, že je někde daleko nebo se proměnila v radioaktivní poušť.“

„Jenže Comporellané jsou přesvědčeni, že je poměrně blízko,“ namítl Pelorat.

„Přisuzují jí ovšem radioaktivní krustu. Každý národ, který má legendu o Zemi, ji označuje za nedosažitelnou.“

„Víceméně,“ souhlasil Pelorat.

„Na Sayshellu mnoho lidí věřilo, že je Gaia blízko, někteří dokonce uměli správně určit i její hvězdu, ale přesto ji všichni považovali za nedosažitelnou. I na Comporellonu se jistě najdou tací, kteří tvrdí, že je Země radioaktivní a mrtvá, ale přesto dovedou určit její slunce. My se k ní pak vydáme, i když je to pro ně nemyslitelné. U Gaie jsme udělali to samé.“

„Gaia vás ale chtěla přijmout, Trevize,“ připomněla mu Bliss. „Byli jste vůči nám bezmocní, jenže my vám nechtěli ublížit. Co když je i Země mocná, ale ne tak dobrotivá? Co pak?“

„Já se ji prostě musím pokusit najít a jsem ochotný nést následky. To je ovšem pouze můj úkol. Jakmile určím její souřadnice a vypravím se k ní, budete mít dost času opustit loď. Vysadím vás na nejbližší nadační planetě nebo vás vezmu zpátky na Gaiu, když jinak nedáte, a vrátím se k Zemi sám.“

„Ale příteli,“ zděsil se Pelorat, „to neříkejte. Mě by ani nenapadlo vás opustit.“

„A mě opustit Pela,“ přidala se Bliss a pohladila Pelorata po tváři.

„Budiž. Na Comporellon skočíme co nevidět a další cesta už, doufám, povede k Zemi.“

Část druhá

Comporellon

Kapitola první

Na přijímací stanici

1

Bliss vstoupila do jejich pokoje a zeptala se Pelorata: „Řekl ti Trevize, že každou chvíli skočíme hyperprostorem?“

Pelorat se hrbil nad projekčním diskem. Zvedl hlavu. „Zrovna sem nakoukl a řekl, že ‚do půl hodiny‘.“

„Já z toho nemám dobrý pocit, Pele. Skákat se mi nikdy nelíbilo. Jako by mě to obrátilo naruby.“

Pelorata to překvapilo. „Nevěděl jsem, že jsi taková vesmírná cestovatelka, miláčku.“

„To zrovna nejsem, a ani nikdo na Gaie. Gaia neposkytuje mnoho příležitostí k vesmírnému cestování. Nemám, nemáme, Gaia nemá v povaze prozkoumávat, obchodovat ani jen tak cestovat po vesmíru. Je ale třeba mít obsazené předsunuté stanice…“

„A my měli štěstí, že jsme na ní narazili na tebe.“

„Ano, Pele.“ Láskyplně se usmála. „A také létáme na Sayshell a do jiných soustav, povětšinou na tajné mise. Ale ať je tajná, nebo ne, každý let znamená skok, a když skočí libovolná část, cítí to celá Gaia.“

„To je zlé.“

„Mohlo by být hůř. Skok nepodniká celá hmota Gaie, takže je účinek hodně naředěný. Já to ale vnímám nějak víc než většina Gaie. Jak pořád vysvětluji Trevizemu, na Gaie je sice všechno Gaia, ale jednotlivé její součásti nejsou identické. Lišíme se od sebe a zrovna já jsem z nějakého důvodu na skoky zvlášť citlivá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nadace a Země.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.