Najdi mě

Přeložila Jana Vlčková

Anne Frasierová: Najdi mě

Text copyright © 2020 by Theresa Weir

All rights reserved

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Vlčková, 2022

ISBN 978-80-242-8102-5

KAPITOLA 1

V době, kdy se Cathy Bakerová vydala po stezce vinoucí se těsně za hranicí jihokalifornského města Redlands, byla už tma. Věděla, že se na tomhle místě ztrácejí mladé ženy, které si šly večer zaběhat. Vlastně ji přizvali, aby na jednom z těchto případů pracovala. Proto si sčesala vlasy do culíku, obula sportovní boty, za pásek šortek zastrčila pepřový sprej a pod tričko schovala píšťalku, aby v případě potřeby přivolala nejbližší hlídku.

Záměrně se přizpůsobila profilu oběti.

Operaci nazvali Past na myši, což sice není originální název, zato je ale výstižný. Deset dobře vycvičených policistek z oddělení po celé Jižní Kalifornii souhlasilo s tím, že se stanou návnadou pro Zabijáka z Inland Empire. Byla to akce v nejvyšším stupni utajení, probíhající na různých místech. Cathy Bakerová měla za sebou bohatý trénink zahrnující nejrůznější prvky sebeobrany. Věřila, že by se případnému útočníkovi dokázala ubránit.

Po deseti minutách nevzrušeného klusu si všimla, že na stezce něco je. Opatrná byla už před tím, ale náhle přepnula do plné pohotovosti. Nahmatala kasr a schovala ho v dlani. Vzápětí nechápavě vydechla. Dostala se totiž dostatečně blízko, aby na cestě rozpoznala plačící dítě. Bosou holčičku, která na sobě navzdory chladné noci neměla bundu ani svetřík. Rovné kaštanové vlasy jí dosahovaly až k bradě.

Cathy si před ni přidřepla. „Ty ses ztratila?“

Děvčátku mohlo být pět šest let. Popotáhlo a otřelo si nos hřbetem ruky. „Pomůžeš mi najít maminku?“

Jak se sem dostala? Copak utekla z domova?

Malá ukázala do lesa. „Šla tudy.“

Aha, takže maminka je poblíž. Cathy se ulevilo. Zvedla se a zastrčila pepřák za pásek šortek. Na lapení Zabijáka to sice dnes nevypadá, přesto byla ráda, že vyrazila ven. Děsila ji představa, že by to ubohé dítě strávilo noc v temném studeném lese. Vzala dívenku za ruku. „Však ji najdeme.“

„Kdyby ne… Můžeme jít k tobě domů?“

Zvláštní slova od malého děcka. „Samozřejmě. Jak se jmenuješ?“

„Nemám to nikomu říkat.“

„Proč ne?“ Kráčely dál a dál mezi stromy.

„Jména přece nejsou součástí hry.“

„Jaké hry?“

„Hry, kterou hrajeme.“

Po těchto znepokojivých slovech Cathy zajela prsty za pásek krátkých kalhot a nahmatala pepřový sprej.

Vtom jakoby odnikud zaduněl mužský hlas: „Uteč!“

Holčička se rozběhla.

Cathy schytala úder do hlavy a padla na zem. Kasr jí vypadl z ruky. Převalila se na záda, přitáhla kolena k bradě a tvrdě vykopla. Viděla rudě. Nahmatala lahvičku s obranným sprejem a vyskočila ze země. Celou dobu jí táhlo hlavou, kam asi děvčátko zmizelo a o co tady vůbec jde. Je dítě součástí plánu? Anebo to byla náhoda?

Namířila trysku na útočníkův obličej a stiskla tlačítko. Nic se nestalo. Kasr jenom zaprskal.

Muž ji srazil k zemi. Zableskl se nůž a na krku ucítila palčivou bolest. Zachrčela a spatřila čepel znovu – tentokrát se zaleskla vysoko nad její hlavou, když muž zvedl ruku.

„Tati, ne!“

Tati?

Útočník udiveně vzhlédl. Váha jeho těla byla najednou pryč a Cathy zaslechla jen kvapně se vzdalující kroky.

Vytáhla píšťalku a vložila ji mezi rty. Foukla, ale nic se neozvalo.

Dítě se vrátilo a stálo kousek od ní.

Cathy prudce škubla za šňůrku a strhla si ji z krku. S jednou rukou přitisknutou ke krvácejícímu hrdlu podávala píšťalku holčičce. Dívenka se ani nepohnula. Cathy ji pobízela, aby přišla blíž a zapískala. Snažila se nedat najevo strach. Dítě se k ní opatrně připlížilo a váhavě si píšťalku vzalo. Cathy zvedla ruku, našpulila rty a předstírala, že do píšťalky fouká.

Děvčátko nespouštělo mladou ženu z očí a pomalu zvedalo píšťalku k pusince. Cathy povzbudivě přikývla.

Dítě se nadechlo a zapískalo. Jednou, podruhé. Pronikavý zvuk vystřelil až ke hvězdám.

Cathy sklouzla dlaň z krku. Slyšela sirény. V jednu chvíli otevřela oči a spatřila, že holčička stojí nad ní. Potom utekla stejně jako muž a Cathy cítila, jak z ní zvolna vyprchává život.

KAPITOLA 2

Současnost

Detektiv z oddělení vražd Daniel Ellis vstoupil do prostor San Quentinu, jediné věznice v Kalifornii, kde jsou cely smrti pro mužské odsouzence. Byl vděčný za stín a závan chladného vzduchu z klimatizace. Zároveň se v duchu připravoval na to, co přijde. Byl povolán (jinak se to vážně říct nedá) usvědčeným vrahem Benjaminem Waynem Fisherem, známým též jako Zabiják z Inland Empire. Danielovi trvalo z jeho pracoviště v San Bernardinu osm hodin, než do nápravného zařízení dorazil. Bylo mu horko, po dlouhém řízení se cítil unavený a měl dojem, že tu nejde o nic jiného než o odsouzence k smrti, který natolik baží po společnosti, že se spokojí i s policajtem. Stalo se toho hodně a on do toho šel v naději, že zjistí víc, ale v hloubi duše nic neočekával.

Zaregistroval se na recepci, kde mu vystavili speciální identifikační kartu s fotografií. Když si před kontrolou detektorem kovů vyndával věci z kapes a ukládal je, včetně služební zbraně, do přidělené skříňky, blesklo mu hlavou, kolik sériových vrahů má prostřední jméno Wayne. Někdo si dal tu práci a vytvořil průběžný součet, na němž se dosud objevilo 223 zločinců. Byla to jen další perlička mezi zvláštními věcmi, které nedávají smysl, v moři nepochopitelných věcí, které taktéž nedávají smysl, když dojde na nutkání zabíjet. Fenomén se dokonce rozšířil i na nesériové vrahy. Zastánci „Wayneovy teorie“, jak se tomu začalo říkat, zjistili, že 0,41 procenta usvědčených vrahů nosí prostřední jméno Wayne.

Dozorce ho provedl několika dveřmi, které se otvíraly pomocí interního systému, obsluhovaného strážnými, kteří seděli u monitorů v centrálním velíně. Takhle to tady chodilo od krvavé vzpoury, jež skončila dvaačtyřiceti zraněnými. Napadnout dozorce nyní už nepomůže, dveře zůstanou zamčené. Ačkoliv to všichni zdejší muklové vědí, čas od času se přesto někdo pokusí zabít člena ostrahy a uprchnout.

Ve vězení se všechny plochy lesknou a odrážející se zvuky nabírají na síle. Tváře lidí, kteří se tu pohybují – dozorců i vězňů –, zůstávají ve střehu. Sálá z nich odhodlání bojovat v případě konfliktu do úplného konce. Na tomhle místě bývá většina lidí jeden nemilý pohled od zhroucení a potřeba neustálé zvýšené pohotovosti si vybírala daň na dozorcích i vězních bez rozdílu.

Věznice mají charakteristický pach, s jakým se Daniel jinde nesetkal. Okamžitě by ho poznal i se zavřenýma očima. V tomhle bezútěšném ekosystému se nedostává světla ani čerstvého vzduchu, zato jsou tu bohatě cítit průmyslově vyráběné čisticí prostředky, kterým se nedaří zcela zamaskovat smrad moči a výkalů. Dech mrtvých zabijáků. Jako by tu po sobě zanechal stopy Charles Manson a Sirhan Sirhan. Odporný puch se vám vsákne do oblečení i vlasů a Daniel předem počítal s tím, že se ho několik dní nezbaví.

Se Zabijákem z Inland Empire se nikdy osobně nesetkal, ale pravděpodobně o něm věděl víc než kdokoliv jiný v téhle zemi.

Byl ještě dítě, když se poprvé doslechl o Fisherových zločinech, ale zanechaly v něm tak hluboký dojem, že předurčily jeho životní dráhu. Většinu času stráveného na Univerzitě George Masona tenhle případ studoval, a dokonce o něm napsal práci. Připadalo mu zvláštní, že právě teď se s ním osobně setká. Život je plný překvapení.

Odvedli ho do úzké cely bez oken a se stěnami z béžového betonu, na místo příliš jasné, aby tu přežil sebemenší stín. Fisher už na něho čekal, seděl u stolu. Rozhodně nestárl s grácií.

Všechno, co Daniel viděl, slyšel a cítil, mu připomínalo, že tohle je nejméně přirozené místo na zemi. Nečekaně se musel potýkat se sympatiemi vůči zdejším obyvatelům, kteří odsud nevystrčí nos, dokud nezemřou. Promarněný život je tragédie sama o sobě a představa, že tráví den po dni v těchto zdech, byla zdrcující dvojnásob.

Na Fisherovi bylo stále znát, že býval profesorem. Patřil k lidem, kteří vypadají, že jsou buď pro praktický život zcela nepoužitelní intelektuálové, anebo naprostí blázni. Údajně za ním chodí vězni s emocionálními problémy a on jim jako dlouholetý rezident uděluje rady. Před nástupem do vězení vyučoval psychologii, což je další důkaz, že lidé jsou ve snaze vypořádat se s vlastními psychózami schopni zabrousit i do zakázaných oblastí.

Daniel se posadil proti Fisherovi. Snažil se ovládat a moc si nepřipouštět, že sedí v jedné místnosti s člověkem, jímž se tolik let zabýval. Vytáhl z kapsy balíček ovocných žvýkaček a skluzem jej poslal přes stůl. Fisherovy oblíbené. Alespoň kdysi.

Fisher balíček otevřel a nabídl Danielovi. Ten zavrtěl hlavou, a tak si sám vložil plátek do pusy, zaklonil se a zavřel oči. Žvýkal a několik minut si ten slastný pocit vychutnával, než se znovu podíval na Daniela. „Kdysi jsem koučoval dívčí softbalový tým. Holky tuhle žvýkačku milovaly. Její vůně a chuť mi připomínají staré časy.“

Tohle Daniel v plánu neměl, ten důvěrný okamžik v něm vyvolával mírnou nevolnost.

Fisher přešel k věci. „Díky, že jste přišel.“ Znělo to, jako by vítal obchodního partnera anebo kolegu, kterého pozval na kávu. Ale místo tvídového saka nebo svetru s koženými záplatami na rukávech měl na sobě oranžovou teplákovou soupravu a na zápěstí těžká pouta. Ale nebyl připoutaný k podlaze, ani neměl kolem břicha řetěz, což byl jasný důkaz jeho vyššího postavení v této věznici.

V Kalifornii lze dostat trest smrti, což mnohé lidi udivuje, protože na tak přísný postih jim tenhle stát připadá příliš liberální. V současné době jsou všechny exekuce pozastaveny, ale ani před tím k nim nedocházelo tak často. Poslední smrtící injekce byla v San Quentinu aplikována v roce 2006, takže se Fisher nemusel bát, že na něho brzy přijde řada. Nejspíš ve vězení zemře z přirozených příčin. A i kdyby byly popravy ve Zlatém státě mnohem oblíbenější, Fisher by injekci nedostal, dokud neřekne, kde se zbavil svých obětí. Daniel od začátku předpokládal, že tahle „drobnost“ byla součástí hry; taková jeho pojistka.

Lidé se často pozastavují nad tím, co je na Kalifornii tak zvláštního, že se tu vyskytlo tolik sériových vrahů. Sérioví vrazi se zde objevují častěji než jinde a jsou nejznámější. Třeba je to všechno jenom o číslech – Kalifornie je velký a hustě osídlený stát. Anebo jsou zdejší obyvatelé podvědomě podráždění kvůli poruchám zemských desek a častému zemětřesení. Což je vzhledem k intenzitě zdejšího slunečního svitu ještě víc matoucí. Tohle je přece země šťastných lidí; právě tahle nálepka ji prodává. Třeba ve státech s ponuřejším počasím jsou lidé moc prokřehlí a depresivní, než aby dali průchod svým násilnickým sklonům a fantaziím.

„Doufal jsem, že se setkám s Frankem,“ poznamenal Fisher.

Franco byl detektiv, který od začátku pracoval na jeho případu.

„Odešel do penze,“ odpověděl Daniel. „Převzal jsem to po něm.“

„Tipoval bych vás na baristu v nějaké kavárně, který pokukuje po roli v seriálu. Kolik vám je?“ Vzduch provoněla vůně Fisherovy žvýkačky, jak se ve stísněných a uzavřených prostorech stává. V tu chvíli Daniel věděl, že žvýkačku do pusy už nikdy nevezme, obzvlášť ne ovocnou.

„Starý jsem dost.“ Nejradši by dodal, že je starší než ženy, které zavraždil, ale ovládl se.

„Nevypadáte, že byste měl dost životních zkušeností a přicházel do styku s lidmi, jako jsem já,“ rýpl si Fisher. Jeho slova jasně potvrzovala narcistické sklony, nedostatek empatie a přesvědčení, že jeho životní zkušenosti jsou jiné a větší než u ostatních, což je pro psychopaty typické.

„Poslouchejte. Můžu se sebrat, odjet a vrátit se za pět let. Oba budeme starší.“ Jízlivá připomínka z Daniela vyklouzla dřív, než se stačil ovládnout. V duchu si za to dal facku. Nechtěl tohohle chlapíka zbytečně dráždit.

Během let Fisher mockrát požádal, aby za ním Franco přijel. Vždycky to začalo slibem, že mu poví, kam pohřbil těla. Ale Franco byl ze staré školy a odmítal přistupovat na vrahovy požadavky. Daniel byl naopak odhodlaný stůj co stůj získat, co chce. V tomhle případu se babrá moc dlouho, než aby si jej nechal proklouznout mezi prsty. A není pochyb o tom, kdo je tu pánem situace. Fisher je jediný, kdo má informace, které potřebují. Nemá co ztratit. Danielovým cílem je zajistit, aby s ním dál mluvil.

Koutek Fisherových úst se zachvěl nepatrně zkostnatělým úsměvem. „Považujte to za výslech. Chci zjistit, jestli máte dostatečnou kvalifikaci, abyste se mnou mohl pracovat. Proto vám položím pár otázek.“

Daniel ho nechal, ať se předvádí.

„Říkají vám Dane nebo Danny?“

„Danny jsem byl jenom pro mámu.“

„Minulý čas. Zemřela?“

Daniel se na něho podíval. Ostře vnímal oči podlité krví, rozpraskané žilky na tvářích a nezdravě bledou pleť ze života mezi čtyřmi stěnami. Bez mrknutí odpověděl: „Ano.“

„Upřímnou soustrast. Já ztratil matku, když jsem byl tady, ve vězení. Je to těžké, když vám odejde někdo blízký a vy nesmíte ani na pohřeb.“

„Tomu věřím.“

„Hospodařila na usedlosti v poušti. Táta od nás odešel a ona mě musela v té pustině vychovávat sama. Možná víte, že tehdy jste musel obdělávat půdu sedm let, jinak jste o ni přišel. Nějak to zvládla.“

Zdálo se, že svou matku obdivuje a záleželo mu na ní. Bylo zajímavé to sledovat. Z toho, co o ní zjistil, se Danielovi zdálo, že šla synovi dobrým příkladem, ale obecné vnímání může být často zavádějící, a nikdy se o ní toho moc nedozvěděl.

„Jste ženatý?“ vyzvídal Fisher.

„Rozvedený.“

„Manželství s poldou není jednoduché.“

„Přesně tak.“

„Co děti? Máte nějaké?“

„Můj osobní život do tohoto rozhovoru nepatří.“

„Což znamená, že máte.“

Daniel pokrčil rameny. „Neznamená to vůbec nic.“ Nezmínil temný a pokřivený vztah mezi Fisherem a jeho vlastní dcerou.

„Tady ve věznici se děje jedna velmi zajímavá věc,“ pokračoval Fisher. „Když sem přijdou lidé zvenčí, jsou cítit světem.“ Zhluboka se nadechl.

Posunuli se jinam a Daniel si oddechl. „Čím jsem cítit já?“

„Vnitřkem auta stojícího na slunci. Dálnicí. Myslím tím výfukové plyny. Uvízl jste v zácpě?“

„Tohle je Kalifornie. S výjimkou dálnice stály kolony na několika místech.“

„Pořád funguje kavárna u Santa Clarita? Připravovali tam ten nejlepší dort s arašídovým máslem. Už jste ho někdy jedl?“

„Myslím, že to místo znám,“ připustil Daniel. „Sice ho obsadili puberťáci, ale stále existuje.“

„Strašně rád bych si dal kousek toho dortu.“

Danielova strategie spočívala v tom, že splní Fisherovi každé přání, pokud bude únosné. „To můžu zařídit.“ Hlavně když se dostane k tělům mladých dívek, které tenhle chlap zabíjel. Jde mu o to, aby se postižené rodiny dočkaly vytouženého konce. Každý potřebuje udělat pomyslnou tečku. „Mnohem lepší by bylo, kdybyste si na něj mohl zajít sám,“ dodal. „Ucítil byste pach dálnice, a možná byste dokonce zachytil závan moře, kdyby silný vítr foukal správným směrem.“ Což je vysoce nepravděpodobné, ledaže část Kalifornie spadne do oceánu, ale slaný vzduch dodal jeho nabídce potřebnou příchuť. A kromě toho – vždycky je tu šance, že zítra skončí pořádný kus státu pod vodou.

To Fishera zaujalo.

„Mohl bych to zařídit.“ Daniel sice netušil jak, ale postaral by se o to. Kavárna by se zavřela, obsadili by ji policajti a Fisher by si pochutnal na dortu. „Pokud mi povíte, kde jsou těla.“

Většina vražd, kterých se Fisher dopustil – přinejmenším těch, o kterých věděli, protože Daniel byl přesvědčený, že se nepřiznal ke všem –, se odehrála v oblasti mezi Los Angeles a Mohavskou pouští známou také jako Inland Empire, vnitrozemská říše, odkud vzešla její přezdívka. Chytili ho, protože se jedné z jeho obětí podařilo utéct. Zaměřil se na drobnou malou blondýnku jménem Gabby Suttonová, která vedla, alespoň z pohledu náhodného pozorovatele, úplně normální život. Život jde dál. Pro někoho. Když vás nezavraždí.

Fisher žvýkal a už nevypadal jako profesor. „Nepovím vám to,“ prohlásil. „Ukážu.“

Daniel doufal, že není vidět, jak mu pod košilí zběsile tluče srdce. Je tak blízko. „I to je možné,“ přisvědčil zdráhavě. Nechtěl vypadat příliš dychtivě.

„Ale mám podmínky.“

V tomhle bodě mívá potenciální dohoda tendenci se rozpadat. Podle Frankovy teorie Fisher pouze prahl po společnosti a nikdy neměl v plánu prozradit, kam těla ukryl. Což není nic překvapivého. V base je člověku dlouhá chvíle a cítí se osamělý. A Daniel mu teď slíbil jízdu po dálnici. Klidně se může stát, že Fisher bude své doznání protahovat, dokud nezemře, a vodit Daniela od jednoho falešného hrobu k druhému.

„Dříve než mě odmítnete,“ pokračoval Fisher, „chtěl bych vám vysvětlit, že ta místa na mapě nikdy nenajdu. Musím tam fyzicky být. Dojet tam autem. A ani potom vám nezaručím, že je najdeme všechny.“

Každodenní výlety. Taktika připomínající tu, kdy se odsouzenci na smrt pravidelně domáhají lékařských prohlídek. Daniel ani nemrkl. „Můžete mi sdělit, kde přibližně to je.“

„V Mohavské poušti.“

Mluvil o obrovské ploše, která se rozkládá od Los Angeles County až k Nevadě, Utahu a Arizoně. Její rozloha činí okolo 65 000 metrů čtverečních. Kdyby se tam vypravili, mohli by jezdit celý den a stejně by nic nenašli. Fisher by tvrdil, že si nemůže vzpomenout, a oni by ho odvezli nazpátek do věznice. Cestou by oznámil, že si potřebuje odskočit, a pokusil by se zdrhnout.

„Můžu to zařídit,“ slíbil Daniel.

„Ještě něco.“ Fisher zalovil v kapse a vytáhl plastové pouzdro na fotografie. Kdysi dávno tvořilo součást některých peněženek. Věc, která upadla v zapomenutí, když teď u sebe každý nosí chytrý mobil. Zřetelně svědčila o tom, že se pro Fishera zastavil čas.

Pouzdro rozložil a položil na stůl. Do pěti průhledných okének bylo zasunuto pět fotek. Daniel se naklonil blíž.

Snímky dávno vybledly a ztratily barvu, okraje změkly a kroutily se, jak je Fisher často svíral v rukou. Na všech byla stejná osoba, dítě z jiných časů s rovnými kaštanovými vlasy, ofinou a sladkou tvářičkou.

Fisher zaťukal na desku stolu vedle fotek a přistrčil je blíž k Danielovi. „Chci, aby u toho byla moje dcera.“

Danielovi pokleslo srdce. Přece není rodinný terapeut. „Není problém.“ Snažil se, aby mu z hlasu nesálalo napětí.

„Možná bude. Ona se mnou nemluví.“

„Kdy jste ji naposledy viděl nebo o ní slyšel?“

„Když mě před třiceti roky zavřeli.“

Naděje se začala rozplývat. Ben Fisher nejenom že se snažil manipulovat se svou dcerou, ale využíval Daniela, aby mu to usnadnil. „Doslechl jsem se, že ji zlobí zdraví,“ podotkl opatrně detektiv.

Příběh Reni Fisherové znala většina detektivů. Nastoupila k FBI a nějakou dobu žila na východě. Ve vytváření profilů pachatelů byla tak dobrá, že jako host přednášela v Quantiku. Ale před dvěma nebo třemi roky se prý zhroutila. Odešla od FBI, anebo si vzala neplacené volno. Od té doby o ní nikdo neslyšel. Agent ví, jak se skrýt, a i kdyby se ji Danielovi podařilo vystopovat, s největší pravděpodobností by s tímhle nechtěla mít nic společného, což chápal.

Proto nabídl Fisherovi něco jiného. „Můžeme vymyslet jiné výhody, abychom ji do toho nemuseli zaplétat. I kdyby se mi podařilo ji najít, nejsem si jistý, jestli by byla ochotná s námi spolupracovat.“

„Děti vás dovedou utahat. Škemrají a škemrají, až jim nakonec vyhovíte.“

„Nerozumím.“

„Prosila mě, aby mohla jít se mnou. Byla to taková malá rodinná dobrodružství. Jablko nepadá daleko od stromu. Buď tam bude Reni, nebo se nedohodneme.“

Skoro to vypadalo, jako by říkal, že jeho dcera byla důvodem, proč vraždil. Vzhledem k jejímu tehdejšímu věku se to zdálo nepravděpodobné, ale Fisher nebyl jediný, kdo tuhle teorii naznačil. Občas se objevila v soudničkách na internetu. Přesto, co se Daniela týkalo, byla Reni v tomto případu skutečnou obětí. Když byla malá, otec ji využíval jako návnadu, aby s její pomocí vylákal mladé ženy na smrt.

KAPITOLA 3

Mohavská poušť se nelíbí každému. Vlastně nejde pod nos většině lidí, což byl důvod, proč si ji Reni Fisherová oblíbila. Ale nebyl jediný. Poušť byla součástí jejího života, co si pamatovala. Stala se jí dávno předtím, než nastoupila jako agentka k FBI.

Kdysi se odtud odstěhovala do města na východě, ale teď je zpátky a diví se, jak mohla zapomenout na lásku k tomuto místu. Když měla dobré dny, nepotřebovala jinou terapii než vůni pouštních květin a pryskyřičnatých keřů. Když jí naopak bylo mizerně, neochvějně jí připomínala, že právě tahle krajina jí včera poskytla útěchu a zítra ji poskytne zas.

Někdy si připadala jako zrádkyně, která tohle místo opustila, přestože pro ni kdysi tolik znamenalo. Ale nezdálo se, že by poušti záleželo na její bezohlednosti. Zůstávala pořád stejná a východy slunce obarvovala na oranžovo a západy na červeno. Poušť dál tiše seděla pod rychle se míhajícími oblaky a bouřemi a dovolovala větru, aby odnášel pryč písek, zvedal jeho zrnka do výšky a přesouval je daleko za její hranici. Nikdy nečekala, až se k ní Reni vrátí, ale vždycky tu pro ni byla.

Nadešlo jaro, podle Renina mínění jedno z nejlepších ročních období. Hned po něm měla nejradši podzim. Léto na druhou stranu někdy bývalo nemilosrdně horké, zejména během období dešťů, kdy zaúřadovala vlhkost a klimatizace přestaly fungovat. Lidé zatahovali závěsy a zůstávali zalezlí uvnitř, dokud nezapadlo slunce a teplota neklesla.

Hodně zdejších usedlíků sem přijelo kvůli zraněné duši. Potřebovali někde začít znovu, zapomenout, anebo předstírali, že minulost nikdy neexistovala. Reni Fisherová splňovala všechny tyto podmínky a mnohé další. Avšak možnosti pouště jsou omezené. Po čase se lidem začne stýskat po pohodlí, které za sebou zanechali, a vrátí se tam, odkud přišli, buď mírně uzdravení, anebo mírně poznamenaní nenaplněnou útěchou. Jiní ale zůstali a tvrdili, že jsou tu doma a nikdy by neodešli. K nim patřila i Reni.

Žila na místě vzdáleném třicet kilometrů od Joshua Tree. Los Angeles leželo pár hodin cesty východním směrem, ale ve smyslu geologickém, z hlediska počasí, dopravy a života vůbec bylo ještě dál. Odstěhovat se z města doprostřed pouště bylo stejné jako podniknout cestu na Měsíc.

Dům není lehké najít. Prašná cesta byla rozježděná a stoupala rovnoměrně do výšky, která některým vadila, jiným ne. Nevelký domek se choulil k úbočí příkrého svahu a nabízel pohled na Goat Mountain v pozadí a plochou pánev dole. Za jasných dní se Reni zdálo, že vidí až do Nevady. Možná ano.

Její útočiště bylo tak daleko od vší civilizace, že se v něm cítila v naprostém bezpečí. A protože se o ní vědělo, že žije daleko a nestojí o společnost, nikdo ji nenavštěvoval. Takže poslední, co očekávala, byl host ze světa, který záměrně nechala za zády. Když zaslechla motor auta následovaný zaklepáním na dveře, byla v pokušení neotevřít. Jen ať si myslí, že nikdo není doma. Možná je to ta čmuchalka od novin, která se tu ukázala před několika týdny. Nechala jí za dveřmi vizitku. Nějaká Carmel.

Další zaklepání, tentokrát mnohem naléhavější.

Reni opatrně vykoukla ven škvírou mezi zataženými závěsy, blokujícími sluneční světlo, a uviděla muže v černém obleku. Z kravaťáků v černém nikdy nic dobrého nekouká. Bývají to majitelé pohřebních ústavů, agenti FBI, právníci a detektivové.

Zadržela dech a přesunula se od okna k zamčeným vchodovým dveřím. Zůstala za nimi stát. Ostře vnímala přítomnost vetřelce na druhé straně. Cítila, že s sebou přinesl temný svět. Vsakoval se do prasklin starého domu. Dávno nenosila pistoli, ani žádnou nevlastnila. Zbraně nejsou součástí tohoto života. Což se ukázalo jako dobrá volba, protože ji začaly svědět prsty, když si představila, jak uklidňující by bylo cítit v dlani tíhu revolveru.

Vetřelec si nedal pokoj a znovu zabušil.

Opět se mu neozvala. Určitě ví, že je uvnitř, přestože jediná známka její přítomnosti je bílé a mírně orezlé a otlučené auto před domem. To ale neznamená, že je doma. Klidně mohla někam s někým odjet. Anebo se vypravit na túru do pouště. Což zrovna dnes nepřipadá v úvahu, protože je poledne a na duben horko.

Za závěsy se mihl stín. O něco později zaslechla prásknout dvířka u auta. Ale nenásledoval zvuk nastartovaného motoru ani zvuk odjíždějícího auta.

Nenápadně se podívala ven a zjistila, že vetřelec si našel kousek stínu a sedí na zemi s paží opřenou o koleno u kolny, kde má pec. Svlékl si sako, sundal kravatu a vyhrnul si rukávy. Bez obleku nepůsobil tak hrozivě. Jenom přehřátě a utahaně. Lidsky.

Týká se jeho příjezd jejího bývalého parťáka? Staré práce? Vychladlého případu? Anebo hůř – potřebuje ji někdo? Překvapilo ji, že se v ní ozývá zvědavost.

Otevřela doširoka dveře a zeptala se ho, co chce.

„Hodila by se sklenka vody.“

Týpek z města. Legrační pomyšlení, protože i ona byla donedávna „městská nanynka“. Ale lidé sem přijíždějí, aby se téhle nálepky zbavili, což se jim daří rychle. „Do pouště se bez vody vypraví jenom idiot.“ V poušti se umírá rychle. Dehydratace a dezorientace udeří dřív, než si stačíte uvědomit, že se něco děje.

„Jak víte, že nejsem zdejší?“

Předvedla mu tak přehnanou grimasu, že by jí porozuměl každý, komu zbyl aspoň kousek emocionální inteligence.

Svižně se zvedl ze země, ale působil trochu prkenně. Zdřevěněly mu nohy. Když se dostal dost blízko, aby si hleděli do tváře, zdál se maličko zaskočený. Možná proto, že očekával osobu, kterou kdysi byla. Dokonale upravenou profesionálku, a ne bosou dlouhovlasou hipísačku se stopami keramické hlíny na rukou a džínách.

„Není lehké vás najít,“ přiznal.

„Zdá se, že to zase není tak těžké.“

Udivilo ji, že se jí nechvěje hlas. Přičetla si za to body. A protože jenom málokdy mluvila, zároveň ji překvapilo, že jí hlas vůbec funguje a neřine se z ní jenom krákorání vydávané za slova. „Tohle je soukromý pozemek. Kdo jste a co chcete?“

„Snažil jsem se vám napřed zavolat.“

Pohlédla na mobil a pak mu jej ukázala tak, aby viděl poslední zablokované číslo.

„To jsem já. Jmenuji se Daniel Ellis. Jsem detektiv z oddělení vražd v San Bernardino County. Přijel jsem kvůli vašemu otci.“

Přitiskla si ruku na hruď a cítila, jak se jí pod tričkem zběsile rozbušilo srdce. V ústech jí vyschlo a chvěla se. Dostavilo se emocionální zemětřesení, kterému se tak úporně vyhýbala. Právě proto žila v poušti.

Pro děti sériových vrahů neexistují žádné příručky pro život. Nešly by dostatečně na odbyt. Doufejme. Avšak při četných pokusech pochopit, proč ze sebe nedokáže setřást minulost, přečetla spoustu knih o tom, jak se vypořádat s traumatem. Pokoušela se porozumět tomu, proč se k ní minulost neustále vrací, přestože se snažila s ní se ctí vypořádat a hodit ji za hlavu. Při zpětném pohledu ji napadalo, že s tím měla počítat, ale když se něčemu úporně bráníte a ono vás to dostihne, úžas je o to větší.

Aby se odpoutala od myšlenek honících se jí v hlavě, přinutila se zaostřit na muže před sebou a někam ho zařadit. Vytvořit si jeho profil. Vysoký, impozantní, vzhledem k mládí příliš vážný výraz, hlava plná tmavých vlasů. Sundal si sluneční brýle z očí gestem, jež mohlo působit afektovaně, ale spíš se chtěl zachovat zdvořile. Hnědé oči zůstávaly ve střehu. Takhle si ji lidé dnes prohlížejí.

Připadal jí povědomý a lámala si hlavu, kam ho zařadit. Vytěsnila spoustu věcí. Byl to jediný způsob, jak přežít. Kde se setkali? Na univerzitě? V Quantiku?

Pro případ, že by pochybovala, jí ukázal odznak a zeptal se, jestli může dál.

Kdykoliv odtud lidé odejdou, zanechají tu kousek sebe. Ano, jistě, stopy DNA, ale pro ni byla důležitější energie, která zde přetrvávala dlouhé dny, než se vypařila. Nechtěla ho pouštět do svého soukromí. Kdo ví, jak dlouho bude trvat, než svůj domov zase očistí od jeho přítomnosti, až odejde? Ale venku je horko, skoro dvaatřicet. Přece nemůže někomu v poledním žáru odmítnout vodu a chvíli oddechu. Ustoupila stranou a pozvala ho dovnitř.

Na střeše funěla klimatizace a posílala dovnitř ochlazený vzduch s takovou razancí, až poletovaly vlasy a vlálo oblečení. Jakmile byl uvnitř, vycítila, jak se mu ulevilo. Vedro ho ničilo.

„Neznáme se?“ zeptala se. Na svět mimo poušť se rozpomínala s potížemi, protože se současně bránila nevítaným vzpomínkám. Nebyla připravená na to, že někdo přivede otce do jejího bezpečného prostoru. Ne doslova. Úplně stačilo o něm mluvit, připomínat si ohavnost společného života a to, co udělal. Všechna ta ošklivost by se nahrnula do místnosti a všechno poznamenala. Hlínu, hrnčířský kruh, dokonce i popel jejího psa. Nic nebylo v bezpečí ani dostatečně posvátné.

Nezvaný host se rozhlédl a vyhodnotil její příbytek pohledem detektiva. Možná mu v duchu dal nálepku „bezútěšný a všední, prodchnutý zoufalstvím“. Víc dílna než obytný prostor. Něco v klášterním stylu a holé, až na police plné keramiky v různých stadiích výroby. Některé kusy sotva sejmuté z hrnčířského kruhu, jiné opatřené glazurou a čekající na vypálení. Vstřebal do sebe všechno naráz od otevřeného prostoru se stěnami ze škvárových bloků po betonovou podlahu pokrytou červeným prachem stejně jako ona.

„Z Quantika,“ odpověděl. „Byl jsem na školení o profilech pachatelů, na kterém jste přednášela.“

Aha, tak měla přece jenom pravdu. Zná ho ze školy. Už si na něho vzpomíná, včetně toho, jak se jí stručně představil.

„Tenkrát jste se mě zeptal, jestli se cítím spoluzodpovědná za otcovy zločiny, přestože jsem tehdy byla dítě.“

Ušklíbl se. „Omlouvám se. Bylo to přes čáru a až moc osobní.“

Potil se a ona si vzpomněla na jeho úvodní prosbu.

Vzala z ledničky lahev studené vody, nalila ji do sklenice a podala mu ji. „Nemusíte se omlouvat. Byla to správná otázka. Ale nepamatuji si, co jsem vám tehdy odpověděla.“

Vděčně se dlouze napil. „Řekla jste, že nikdo by neměl cítit vinu za zločiny druhých, obzvlášť ne dítě.“

Její předem pečlivě připravená odpověď. Během let takových vypustila spoustu. Ale odpověď je to pravdivá, přestože neuplyne jediná minuta, aniž by cítila vinu. Z hlubin paměti se vynořovaly další vzpomínky. „Neměl jste náhodou nějaké bláznivé střelecké schopnosti?“

„Dobrá paměť.“

Na něco.

„Nedostanu se na střelnici tak často, jak bych rád, takže moje kouzla už nejsou, co bývala.“ Dopil a postavil prázdnou sklenici na kuchyňský stůl. Potom si nevychovaně vykračoval po dílně a bezostyšně si prohlížel hrnčířské kruhy, nádoby s glazurou, míchačku na hlínu, zásoby materiálu a police plné keramiky. Zdálo se, že ho především zaujal vzor vyžadující vypalování při vysoké teplotě a ptačí peří. Zastavil se před mapou, která pokrývala půlku stěny. Mohavská poušť. Všiml si, že některé oblasti jsou označeny červeně.

Stoupla si vedle něho s rukama vraženýma do předních kapes džín. „To jsou místa, kde jsem pátrala po tělech otcových obětí.“ Některé pátrací akce se odehrály na pozemcích, které kdysi patřily její babičce z otcovy strany. Nyní jsou jejího otce a trvalo by roky, než by se podařilo prohledat všechny podezřelé oblasti. Člověk se tam může projíždět hodiny a nepotká jiné auto. Tak odlehlý je to kout. Jak roky plynuly, šance na nalezení ostatků valem slábla, až se stala silně nepravděpodobnou. V zemi věčně přesýpaného písku déšť odplaví spoustu věcí, dokonce i těla.

Přesto je hledala.

Ostatní lidé tráví volný čas návštěvou kin, restaurací anebo muzeí, ona hledala ženy, které zavraždil její otec, a cítila nepřekonatelnou potřebu je najít.

„Zajímavé,“ poznamenal. „Prošel jsem spisy, které vedeme na vašeho otce, a většina pátrání proběhla v přírodní rezervaci San Bernardino National Forest poblíž jeho domova na předměstí Palm Springs.“ Na farmu její babičky zavítal jen nepočetný tým a moc dlouho se tam nezdržel.

Udělalo na ni dojem, kolik toho o případu navzdory svému stáří ví. Vážně je to zvláštní, ale mnozí detektivové mají svoje oblíbené vychladlé případy, které rádi čas od času vytáhnou na světlo a s vervou je znovu zkoumají. Podle obecně sdílené teorie se její otec zbavoval svých obětí blíže jejich tehdejšího domova v Palm Springs, v širší oblasti regionu Greater LA, známého jako Inland Empire, ale ona od prvopočátku měla pocit, že je možná pohřbil v poušti. Poušť je pro vraha zárukou izolace a horko přispívá k rychlému rozkladu. Dokonalý úložný prostor.

„Proč jste se tak soustředila na Mohavskou poušť?“ vyzvídal. „Je vzdálená hodiny jízdy od míst, kde ty ženy s největší pravděpodobností zmizely. Jestli chtěl těla ukrýt v divočině, měl ji na dosah a nemusel se trmácet tak daleko. Kdyby je odvážel do pouště, musel by je v tom horku přepravovat na velkou vzdálenost. Navíc se ve srubu vaší babičky nic nenašlo, ani jediná stopa. Tehdy ještě žila a trvala na tom, že si nevšimla ničeho podezřelého.“

Což byla všechno pravda. „On poušť miloval a byl v ní jako doma,“ přiznala Reni. Přesto ji toto spojení poušť nezošklivilo. Anebo sama poušť nepřipustila, aby ji něco pošpinilo.

„To není dostatečný důvod. A možná to vůbec není důvod jako takový, protože vrazi všeobecně odmítají poskvrnit místa, která milují.“

„Koukám, že jste se na kurzu v Quantiku nic nenaučil a nedokážete aplikovat svá zjištění, přestože jste Benjamina Fishera spoustu let studoval,“ vyčetla mu. „Záleželo mu na mně, o tom vůbec nepochybuji, přesto neměl zábrany použít mě jako návnadu a tím mě pošpinit. Vlastně se domnívám, že to byla součást slasti, kterou mu to přinášelo. Zatáhl mě do toho. Otec a dcera a jejich výlety za smrtí.“

Zdálo se, že ho její otevřenost uvádí do rozpaků. Ale byl to on, kdo tenhle rozhovor začal, kdo jí zasadil Benjamina Fishera zpátky do hlavy. Co čekal? Muselo být těžké rozpoznat, kde má zatlačit a kde se naopak držet zpátky. Možná dokonce na chvíli zapomněl, že ona je Benjaminova dcera, nejsou na poradě detektivů a neprovozují brainstorming.

Rozhlédl se a zeptal se: „Jak dlouho se zabýváte výrobou keramiky?“ Zdálo se, že se pokouší setřást ze sebe rozpačitost vzniklé situace.

„Několik let, ale s přestávkami.“ Těšilo ji, že může mluvit o něčem jiném.

Výroba keramiky byla svým způsobem únik. Ráno vstala a pomocí rámu se strunou nařezala keramickou hlínu. Zpracovala ji, prohnětenou hroudu plácla na hrnčířský kruh a soustředila se jenom na ni. Musela ji udržet uprostřed, dohladka ji vykroužit a dávat pozor, aby se nevychýlila špatným směrem, protože stačila malá chybička, drobné rozptýlení, a mohla začít znovu.

Když vytvářela nádobu, nikdy se nezabývala minulostí. Myslela jen na to, aby si opakovaně namáčela ruce do vody a stejnoměrně tlačila na hlínu. Přemýšlela o tom, jak do domu nakukuje slunce a příjemně ji hřeje do zad. Otcem se nikdy nezabývala. Nedovolila mu, aby byl součástí jejího umění, hlíny a tvořivosti. Jejím cílem bylo vytěsnit ho z tohoto hojivého prostoru, což se jí až dosud dařilo.

Keramika jí kromě jiného zajišťovala určitý příjem. Kvůli blízkosti národního parku Joshua Tree se v oblasti pohybovala spousta turistů a Reniny jednoduché a zvláštním způsobem křehké kousky, na nichž jako by se zrcadlila obloha a hory, byly dost jedinečné, aby šly na odbyt.

Daniel zvedl z lavice misku a otočil ji dnem vzhůru, aby se podíval na hrnčířskou značku. „Co znamená to logo?“

„Jenom výjev ze snu.“ Neumělá silueta ptáka z čar, jako by ji nakreslilo dítě, anebo šlo o obrázek vyrytý do skály. „Nemá to žádný specifický význam. Nic jiného mě nenapadlo. Zdálo se mi o něm, tak jsem to použila.“

„To bych lidem neříkal.“ Postavil misku nazpátek. „Ztrácí to na záhadnosti.“

Rozesmála se, což se jí moc často nestávalo. „Pokusím se vymyslet něco lepšího.“

„Ničemu jinému se už nevěnujete? Detektivní práci? Učení? Podle mě je to škoda, s vašimi schopnostmi a dovednostmi.“

„Během uplynulých měsíců jsem se ujala několika případů. Většinou šlo o pohřešované osoby. Žádný neskončil dobře, ale jsou uzavřené.“

„Vypadáte jinak,“ prohlásil na rovinu.

Její současný styl je na hony vzdálený tomu, kdy pracovala na oddělení vražd a měla skříň plnou černých obleků, jako má on. Všechny je věnovala charitě. Podle kalendáře se tak stalo před pouhými třemi lety, ale ona měla pocit, že jich uteklo deset. Rozhodně to bylo v jiném životě.

Napřed se složila a brzy nato si uvědomila, že musí od všeho utéct, především od sebe a myšlenek, které nelze vypnout. Nabízela se jedna cesta, jak z toho ven, jak se vším skoncovat, ale po ní se vydat odmítla. Zaprvé kvůli svému psovi a zadruhé, protože to nemohla udělat své matce. Psa schválně zmínila jako prvního. Byl to takový její soukromý vtip. A tak se rozhodla sbalit věci do auta, naložit psa a vyrazit na cestu bez jakýchkoliv plánů a cílů. Protože každodenní pohyb na silnici představoval únik. Před vámi a za vámi se táhne dálnice a vy se jenom udržujete v chodu a soustředíte se na to, co máte ten den před sebou. Kde musíte natankovat, kde vyvenčit psa, kde se utábořit na noc. Pořád ujíždíte za sluncem, anebo ho máte v zádech.

Ale její starý pes valem slábl a ona se začala cítit provinile kvůli tomu, že ho pořád někam tahá, ačkoliv on si nikdy nestěžoval. A pak nadešel čas nechat ho odejít a ona si uvědomila, že nemá ani kam uložit jeho popel. Proto se před necelým rokem vrátila do Kalifornie, koupila nevelký domek a urnu a obojek položila na římsu nad krbem. Dalo se tu žít, ale žádné velké pohodlí si nedopřála, protože si ho nezasloužila. Hrnčířskému řemeslu se naučila před mnoha roky na vysoké od bývalého přítele a byla v něm dobrá. Na inzerát si koupila hrnčířský kruh z druhé ruky a pustila se do díla.

A začala se uzdravovat.

„Doufám, že jste nepřišel zpochybňovat moje životní rozhodnutí,“ pronesla varovně.

„Ne, ale je to velký skok.“

Zdálo se, že ho to zajímá. Přesně takhle se často tvářila máma.

„Taková teď jsem,“ prohlásila. „Tvůrčí práce léčí. Měl byste to někdy zkusit. Máte zaměstnání náročné na stres. Keramika vám vyčistí hlavu a uklidníte se.“

„Tohle by mě asi nebavilo.“

„Každý by měl něco vyrábět.“

„Myslím, že poslední věc, kterou jsem vytvořil, byla –“ Překotně se zarazil, odpověď si zjevně rozmyslel a vyhrkl: „Bylo umělecké dílo z makaronů na základní škole.“

Zajímalo by ji, s čím se jí málem svěřil. „To je škoda. Ale podívejte se… Vím, že jste nejel ze San Bernardina až sem, jenom abychom si povídali o řemeslech.“ Založila si ruku v bok a vyložila karty na stůl. „Jsem připravená vyslechnout, co máte na srdci.“

„Posaďme se na to.“

Posaďme se. Nebude to nic dobrého.

Usoudila, že jí nejspíš přišel zvěstovat, že otec zemřel.

Tak dlouho na tento den čekala a teď se zdá, že se nejspíš rozbrečí. Nikdy za ním do vězení nezašla. Zkrátka nemohla. A pokud věděla, máma ho navštívila jenom párkrát. Jestli je pravda, že už tu není, bude si vyčítat, že se za ním nevypravila. Jak moc je to pitomé?

Slunce zapadalo, proto roztáhla závěsy a usadili se u kuchyňského stolu. Zdálo se, že Daniel s námahou hledá slova.

„Je mrtvý,“ napověděla mu.

„Ne. Ve skutečnosti je živý ažaž.“

Ulevilo se jí a zároveň byla zklamaná. Cesta do San Quentinu trvá osm hodin, při hustém provozu i víc, ale pořád je to moc blízko. Mohla by ji právě tato blízkost znovu vtáhnout na oběžnou dráhu rozpadu? „Zajímavé,“ ucedila klidně a ani se nepohnula. Nepotřásla kolenem ani nezatnula ruku v pěst. Nezaryla prsty do látky kalhot. Nemrkla, ani nepovytáhla obočí.

„Před pěti dny se mi ozval a nabídl se, že nám ukáže, kam pohřbil těla svých obětí.“

Slibné, ale to říkal už několikrát. „To je vynikající zpráva. Rodiny obětí si zaslouží, aby to skončilo.“ Podívala se na polici s keramikou. Náhle si připadala nepatřičně jako před chvílí Daniel. Výrobky z hlíny, tenhle dům, staré auto venku, její oblečení… najednou se jí všechno zdálo cizí. Jako by to byla práce někoho jiného, někoho, kdo je silný a soustředěný. „Díky, že jste mi to dal vědět.“

Ten chlap musí odejít. Potřebuje být sama. Přerývaně se nadechla a přikývla, aby si myslel, že je v pohodě, ale její gesto působilo nejistě. Toho ošálí jenom těžko. „To je dobře, moc dobře,“ dodala. Nejspíš přišel jenom ze zdvořilosti, aby se o tom nedoslechla od někoho jiného. „Vyřídím to mámě.“

„To není všechno.“

Co ještě chce?

„Má jednu podmínku.“ Sklonil zrak ke svým rukám a potom se znovu zahleděl na ni. Poblíž obočí měl malou kulatou jizvičku. Že by neštovice? Anebo piercing? Piercing.

„Neodvede nás tam, pokud s námi nepůjdete vy.“

Náhle měla v hlavě prázdno a ostře vnímala předměty kolem sebe, jako by se ji mozek snažil ochránit před bolestí rozlévající se jí v hrudi. Jásavě žlutá barva na stěně, sklenka, z níž pije její host. Musí se jich zbavit, jinak jí budou pořád připomínat tenhle okamžik.

„Nemůžu.“ Neviděla otce od chvíle, kdy ho policajti odváděli v poutech a on na ni volal, že je jeho holčička. Třicet let. Tak je to dlouho. „Nejde to.“

„Napadlo mě, že to řeknete.“ Mluvil tiše. Používá tenhle tón, když vyslýchá zločince? Dobrá volba, přesně ta správná dávka empatie. „Já to chápu.“

Lidé se jí často ptali, jaké to je být dcerou sériového vraha. Nevyčítala jim, že jsou zvědaví. Občas odpovídala, že příšerné – aby od nich měla pokoj. Jindy, když byla v obzvlášť velkorysé náladě a chtěla se podělit o svoje pocity, možná jenom proto, aby se jí samotné ulevilo, jim předložila stručnou verzi pravdy. Musela být krátká, protože neexistují slova, jimiž by dostatečně popsala škodu spáchanou na své duši a prázdnotu a bolest, které otcovy skutky zanechaly v jejím srdci. Nejlepší, co mohla udělat, bylo odštípnout kousek z mnohovrstevné pravdy. Někdy, záleželo na jejím rozpoložení, navrhla, aby si představili něco, co je na světě nejvíc těší, něco, co jim poskytuje pocit bezpečí a lásky. Jak by se cítili, kdyby o to z minuty na minutu přišli? Kdyby se ten, kdo vás objímá, změnil v příšeru? Kdyby se ústa, jež vám každý večer četla pohádky a přála dobrou noc, proměnila ve studnici lží, černou jeskyni plnou odporného plazícího se hmyzu?

Ale bylo to o hodně složitější, protože srdce si stále pamatovalo lásku proudící oběma směry a pouto mezi otcem a dcerou bylo jedinečné a zvláštní. Tepalo životem a vytvářelo náklonnost už na buněčné úrovni. Bez ohledu na přibývající roky a mnoho způsobů existence, které si vyzkoušela ve snaze vystoupit z otcova stínu a vypořádat se se zlem, kterého se dopustil, se nedokázala zbavit vzpomínek na člověka, kterého znala a milovala. A tak teď, ve svých osmatřiceti letech, kdykoliv si na něho vzpomene, dál zakouší povědomou bolest duše a truchlí po ztraceném tátovi, po muži, za něhož ho považovala. Ale nechybí jí ten, jímž se stal. Pořád nenalezla způsob, jak se vypořádat s tím, že tito dva rozporuplní lidé se stále ukrývají v jednom těle, že pořád žije, hnije v cele, kde si odpykává doživotní trest a marní plynoucí čas, dokud naposledy nevydechne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Najdi mě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.