Thilo Wydra

Láska v Paříži

Romy & Alain

Thilo Wydra

Eine Liebe in Paris Romy und Alain

Thilo Wydra

EINE LIEBE IN PARIS – ROMY UND ALAIN

Original title: Eine Liebe in Paris – Romy und Alain

by Thilo Wydra

© 2020 by Wilhelm Heyne Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

All rights reserved

Translation © 2022 by Marta El Bournová

ISBN 978-80-242-7986-2

Byl rozhodující pro celý můj život.

Dal mému životu nový směr.

ROMY SCHNEIDEROVÁ O ALAINU DELONOVI

Vždy jsem ji miloval.

Znamená pro mě 24 let mého života a mého srdce.

ALAIN DELON

O ROMY SCHNEIDEROVÉ

Předmluva

Cannes, 19. května 2019

Nejdůležitějším mužem mého života byl a je Delon.

Když ho potřebuji, vždy mi podá pomocnou ruku.

I dnes je Alain jediným mužem, na kterého se mohu spolehnout.

Pomohl by mi kdykoli.

Nikdy by mě nenechal bez pomoci, ani dnes.

ROMY SCHNEIDEROVÁ, 1977

Žili jsme spolu přes pět let.

Ty se mnou. Já s tebou. Společně.

ALAIN DELON, 1982

Je 19. květen 2019. Neděle. Začíná večer, který se postupně noří do malého pobřežního městečka na Azurovém pobřeží. Blue hour. Během dne prosvětlená kulisa před azurově modrým mořem, večer jsou to sláva a třpyt, jimiž v tomto místě jasně září festivalová noc. Vrátí se sem už jen jednou a možná naposled. Ve večerních hodinách na Mezinárodním filmovém festivalu v Cannes je ve vlahém jarním vzduchu cítit dotek melancholie.

Alain Delon se vrací do Cannes – na toto kouzelné a mytické místo filmu, kde to v květnu 1957 všechno začalo, když se jako jednadvacetiletý poprvé procházel po slavné Croisette a nikdo ho neznal. Desítky let leží mezi těmito dvěma body v čase, roky intenzivně prožitého života, mezinárodní herecké kariéry, která zahrnuje přes sto celovečerních a televizních filmů. Alain Delon sám se už dávno stal mýtem. Když se nachází na jevišti velkého Debussyho sálu Palais des Festivals et des Congrès, kde stál v posledních desetiletích již tolikrát, je tento třiaosmdesátiletý muž viditelně dojatý. Alain Delon má slzy v očích, když mu jeho dcera Anouchka předává Palme d’Or d’Honneur, Zlatou palmu cti za celoživotní dílo, poté co mu předtím na jevišti řekla:

„Film může mluvit o štěstí, že tě má. Stojíš si za svým přesvědčením, jsi autentický a nebojíš se nových věcí.“

Otec a dcera se obejmou, načež on s hrdostí a dojetím pozvedne prestižní zlaté ocenění, všichni diváci vstávají a vzdávají mu úctu.

Ovace vestoje, celé dlouhé minuty.

Poté se slova ujímá Alain Delon: „Jsem velmi rád, že jsem dostal tuto Palmu za své celoživotní dílo, jedinou věc, na niž jsem hrdý. Dnešní večer pro mě neznamená ani tak konec jedné kariéry jako spíše konec jednoho života. Za to, že jsem hvězdou, vděčím výhradně publiku. Vždy jsem jen dělal svou práci. Děkuji moc.“1

Chystá se opustit jeviště, udělá již několik kroků, pak se Delon náhle otáčí a ještě na chvíli se vrací. Konečně vedle jména bývalé partnerky, francouzské herečky Mireille Darcové, zmíní také její jméno:

„Je pense à Mireille et à Romy.“

V tuto chvíli není Delon na pódiu o nic méně dojatý než předtím, ale jedna věc se změnila: náhle z něj vyzařuje něžnost, zdá se být jemný a zranitelný. Tam nahoře, na jevišti tohoto velkého sálu, ve kterém se udělují jedny z nejdůležitějších filmových trofejí světa, stojí muž, jenž se proti veřejnému image, kterým na diváky vždy působil, lidí dotýká citlivostí a autentičností. Jde o velký okamžik – filmu i života.

*

Nedokázali být spolu ani jeden bez druhého.

Taková osudová spojení vskutku existují: láska je ohnivá, vášeň divoká, srdce bije, motýli v břiše – a přitom je od první chvíle zřejmé i něco jiného. Cosi velmi závažného. Druh nevyhnutelnosti. Něco, kvůli čemu oba od začátku tuší: tohle není navždy. Skončí to, musí to skončit. Tohle krajní nahoru a dolů – jízda na horské dráze, kterou lze přežít a vydržet jen chvíli. Intenzita pocitů kolísající oběma směry, jásající nebesky vysoko nebo smutná až k smrti. To magnetické přitahování se k sobě, po němž ale vždy následuje také puzení pryč od sebe.

Nebe a peklo zároveň.

Tak je tomu i pro Romy Schneiderovou a Alaina Delona, pro tento téměř magický pár, jejž francouzský časopis Paris Match kdysi nazval „le couple le plus charmant de Paris“ (nejpůvabnější pár Paříže). Roky po skončení jejich vztahu, který se na konci padesátých a na počátku šedesátých let často postaral o titulky novin, si Romy Schneiderová jednou ve svém deníku poznamenala: „Už na začátku našeho vztahu byl konec nevyhnutelný.“2

A je tu také poznání: „Mezi mnou a Alainem leží světy.“ Romy pokračuje: „Nikdo nemůže vyklouznout z vlastní kůže. Nikdo se nemůže jednoduše zbavit všech vlivů, které ho formovaly od dětství. Alain nemohl a ani já nemohla. Jen jsme to tehdy ještě nevěděli.“

Ono „tehdy“ znamená v roce 1958: Romy Schneiderové bude dvacet, Alainu Delonovi třiadvacet. Jsou mladí, krásní a celý svět jim leží u nohou. Nikdy předtím se nesetkali, nemluví jazykem toho druhého a na počátku je mezi nimi všechno možné, jen ne coup de foudre, láska na první pohled.

Pak to pro ně bude láska jejich života. Budou spolu pět let.

Společně natočí tři filmy – dva z nich léta po ukončení jejich milostného vztahu, z nichž jeden se má stát nadčasovou kultovní klasikou: Kristýna (Christine, 1958), Bazén (La piscine, 1969) a Zavraždění Trockého (The Assassination of Trotsky, 1972).

Stávají se přáteli, navzájem se doprovázejí, sledují život toho druhého. Budou si navzájem společníky. Když 29. května 1982 Romy Schneiderová ve věku pouhých čtyřiceti tří let až příliš brzy umírá, je Alain Delon mezi prvními, kdo jí přichází vzdát čest. To on organizuje a platí její pohřeb. Je to on, kdo se o všechno postará. To on pouhý jeden den po jejím pohřbu přichází znovu – když zástupy reportérů, fotografů a televizních štábů natáčejících z vrtulníků kroužících nad hřbitovem konečně zmizely – k jejímu hrobu a v tichosti se s ní loučí. Sám.

V roce 2017 nazve Alain Delon Romy Schneiderovou „le grand amour de ma vie“3 (velikou láskou mého života).

ČÁST I

DĚTSTVÍ A MLÁDÍ

Alain.

První roky:

Francie, 1935

Pro mě byla Paříž nejprve Alain Delon.

ROMY SCHNEIDEROVÁ, 1960

Podmanila si mě svou čistotou.

ALAIN DELON, 1960

Je pozdní podzim roku 1935. Mladý Alain Fabien Maurice Marcel Delon přišel na svět na malém pařížském předměstí Sceaux v départementu Hauts-de-Seine 8. listopadu ve čtyři hodiny ráno.

Prostředí, do něhož se narodil a které bude na několik let jeho domovem, je velmi maloměstské. Jeho matka Édith Arnoldová (1911–1995) původně nějakou dobu pracovala jako asistentka v místní lékárně, jeho korsický otec Fabien Delon (1904–1977) je hrdým provozovatelem jediného kina na náměstí Le Régina. Malý Alain je vlastně dítětem lásky, vymodleným dítětem své matky Édith.

Když však Alainovi byly čtyři roky, jeho rodiče se rozešli.

„Nikdy jsem neviděl, jak se moji rodiče líbají,“ řekne jednou Alain Delon.

V roce 1939 se Édith Arnoldová provdá za řeznického mistra Paula Boulogne. Bydlí teď v Bourg-la-Reine, vesnici vedle Sceaux, na Route d’Orléans asi deset kilometrů jižně od Paříže. Monsieur Boulogne má v Bourg-la-Reine vlastní jatka s dobrým tuctem zaměstnanců, na jediné hlavní dopravní tepně města pojmenované Grande-Rue.

Tady v Bourg-la-Reine, ve čtyřech letech, v souvislosti s rozlukou rodičů, začíná rodinná nestabilita Alaina Delona. Zde leží základní kámen hluboce zakořeněné ambivalence, jež definuje Delonovu vícevrstvou osobnost: hledání lásky a zároveň nutkání k osamělosti; temné stránky osobnosti a zároveň velká ochota pomoci, když jsou přátelé nebo bývalé manželky v nesnázích.

Dvě tváře Alaina Delona.

V osmdesátých letech hovořil Delon v televizním rozhovoru o tom, jak moc potřebuje samotu, když ji nějakou dobu necítí. Prostě bez ní nemůže žít. Osamělost není vada, říká Delon, ale něco, co miluje. Znal ji od dětství stráveného před branami Paříže.

Delon a blízkost, Delon a dotknutelnost – to nikdy není snadné, je to téměř neslučitelné. Později bude Alain Delon jako veřejná osobnost vždy opatrný a podezřívavý a tisk si bude držet od těla. Pouze zřídka a pak jen neochotně poskytne rozhovory.

„V rodině to pro mě bylo těžké. Moji rodiče se rozvedli. Žil jsem mezi matkou a nevlastním otcem na jedné straně a otcem a nevlastní matkou na druhé straně. Byl jsem výtržník, nadbytečné dítě, dítě mezi dvěma páry, které každému lezlo na nervy. Opravdu. Byl jsem dítě lásky, ale když láska zmizela, pořídili si oba nové děti. Nikdo nevěděl, co si se mnou počít.“4

Je černou ovcí, enfant terrible.

Mladý Alain brzy začíná žít u pěstounů; další biografický zlom v těchto raných letech. Takových mezidobí bude ještě několik.

Když 1. září 1939 vypukla v Evropě druhá světová válka, stalo se Německo, sousední země na druhé straně Rýna, úhlavním nepřítelem.

Dětství Alaina Delona je také dětstvím válečným. Je to těžké dětství plné strádání, úplně prosté, bez radosti a především bez skutečného domova.

Když německý wehrmacht 10. května 1940 zahájil západoevropskou ofenzivu a o čtyři týdny později, 14. června, konečně vpochodoval do Paříže a francouzská metropole padla pod nadvládu Bochů, malému Alainovi nebylo ještě ani pět let. V příštích pěti letech války prožije a pochopí mnohé z toho, co se odehrává.

V roce 2018 Alain Delon působivě popisuje temné období čtyřicátých let takto:

„Narodil jsem se v roce 1935. V roce 1945 mi bylo deset. Nebyl jsem hlupák. Všechno jsem viděl, všechno pochopil. V té době jsem žil v Bourg-la-Reine, moje matka byla prodavačka. Dodával jsem potraviny lidem, kteří mi na oplátku dali něco k snědku. Přes ulici byl obchod, jehož majitel se díval z okna a sledoval, jak obcí projíždějí Němci – a během toho dostal kulku do hlavy. Mrtev. Taky jsem viděl Němce. Viděl jsem, jak francouzské domácí síly zatkly čtyřicet žen, aby jim oholily hlavy. Na chvíli jsem byl poslán do Remeše, poté k přátelům v Bretani, poblíž místa, kde žil Jean Gabin, protože se rodiče o mě báli.“5

Jedinou osobou, k níž měl Alain vztah, byla jeho matka Édith, kterou už odedávna láskyplně nazýval „Mounette“. Édith Boulogneová, bývalá Delonová, miluje svého syna Alaina, ale je nad její síly a vlastně neví, co s ním má dělat. Alespoň učí svého syna již od pěti let hrát na klavír.

V nepublikovaném rozhovoru z Bourg-la-Reine v roce 1981, z něhož vyšlo jen několik úryvků, matka Édith vzpomíná na malého Alaina a mimo jiné říká: „Všechno obrátil vzhůru nohama, vždy vyžadoval zvláštní péči. Když jsem měla Alaina na klíně, žádné jiné dítě by se neodvážilo ke mně přiblížit. Vzal mi svazek klíčů a rozdával jím rány.“6

Alaina šestkrát vyhodili ze školy. Znovu a znovu je posílán zpět ke své matce, znovu a znovu si rodiče ostatních dětí stěžují na žáka Delona, jenž se nedokáže přizpůsobit a tolik se liší od ostatních. „Prováděl hodně neslýchaných lumpáren,“ vypráví matka Édith. Má problémy s chováním; lidé s ním nevycházejí. Alain je vždy a všude na obtíž. Jako chlapec jsem byl terrible, hrozný, říká o sobě sám Delon.

„Dostal jsem se do jedné pěstounské rodiny ve Fresnes. Můj pěstoun byl vězeňský strážce. Byl u toho, když byl 15. října 1945 zastřelen Pierre Laval (předseda vlády pod maršálem Henrim Philippem Pétainem). Ano, opravdu u toho. Ne v jeho blízkosti, ale věděli jsme všechno. Prý už nemohl chodit, táhli ho a pak ho zastřelili. Potom jsem přišel ke svému nevlastnímu otci, který mě napůl umlátil, a matka měla dceru a druhého syna. Byl jsem budižkničemu.“7

Poté, co Delon strávil čas s rodinou Nérotovou, pěstouny ve Fresnes v severní Francii, na něž má dodnes krásné vzpomínky, vstoupil do jezuitské internátní školy Saint-Nicolas d’Igny. Říká se, že kromě jezuitů byl také u františkánů v Saint-Nicolas a u benediktinů v Saint-Gabriel de Bagneux. Nikde nezůstává příliš dlouho. Každý si stěžuje na jeho neukázněnost; ta se s ním táhne od útlého věku. Přesto se Alainovi již ve dvanácti dostává svatého přijímání.

Rebelantský postoj k životu, který si tou dobou Delon osvojil, ho už nikdy neopustil a bude ho odteď doprovázet: nikam nepatří, nikde ho nepřijmou. Je neakceptovaný. Také nemilovaný. S tím bude brzy souviset pocit vykořenění, jenž jako červená nit prochází celým Delonovým životem. Je jen logickým důsledkem, že tento postoj v konečném důsledku vyústí do vzpoury a okázalého vzdoru. Delon rebel. Nepohodlný. Ten, který si – ať tehdy, nebo nyní – od nikoho nedá říct.

Delon, le solitaire. Delon, le samouraï.

Napodobí svého nevlastního otce a ve věku čtrnácti let se vyučí řezníkem. Porcuje mrtvá zvířata. Později se spikleneckým mrknutím dává k lepšímu, že je pravděpodobně jediným hercem, jenž se od základu naučil, jak správně připravit pâté en croûte, paštiku zabalenou v těstíčku, a jak správně krájet šunku a salám.

„Byl jsem budižkničemu, stal se řezníkem, dělal všechno, co se namanulo. Byl jsem Nikdo. Neměl jsem nejmenší chuť být dlouho řezníkem. V šestnácti nebo sedmnácti jsem toho měl dost. V novinách jsem našel inzeráty lákající do armády. To byla moje jediná cesta ven. Nejprve jsem chtěl být pilotem, ale musel bych čekat půl roku, nebo dokonce rok. Rozhodl jsem se tedy připojit k námořnictvu, abych mohl prakticky okamžitě zmizet. Byl jsem jedním z nejmladších.“

A mladý Alain získá podpis rodičů, který potřebuje, aby mohl vstoupit do armády a jít do války v Indočíně. Delon o tom dnes říká: „Když jsem to oznámil svému otci, padl mi štěstím kolem krku. Poděkoval jsem mu a pomyslel si: Doufám, že to podepíše. Pak jsem o tom přemýšlel a řekl si: Ale moment! Kdo by dopustil, aby jeho sedmnáctiletý syn šel do Indočíny? No, tak to bylo… Dlouho jsem jim to měl za zlé. Zvláště svému otci.“8

V září roku 2018 poskytl Alain Delon francouzskému deníku Le Monde několik hodin trvající rozhovor ve své kanceláři na pařížském bulváru Haussmann, který noviny zveřejnily 22. září. Jen jeden den před narozeninami Romy Schneiderové. Náhoda? Delon odpovídá na otázky na několika tištěných stránkách a pár týdnů před svými osmdesátými třetími narozeninami nezamlčí nic. J’en ai rien à foutre nebo Je m’en fous, uklouzne mu několikrát. Je mu to jedno. Absolutně fuk. Nezáleží mu ani na tom, co si o něm lidé myslí, jaký na něj mají názor.

„V roce 1952 mi bylo sedmnáct,“ říká Delon. „Upsal jsem se do Indočíny a měl velkou radost. Ze soukromých a rodinných důvodů jsem chtěl prostě jen pryč.“

Právě ve válce v Indočíně a právě v armádě se zdá, jako by Alain Delon našel něco, co už dlouho hledal. Je daleko od domova a daleko od svých vesnických přátel. Poprvé se tu cítí svobodný. Svobodný, nezávislý a sám sebou.

Z Paříže putuje nejprve k námořnictvu v Brestu, pak do Toulonu a nakonec do Marseille. Loď Claude-Bernardin a jejích dva tisíce rekrutů opouští Marseille a tráví čtyři týdny na moři. Než dorazí do Saigonu, zastaví se v egyptském Búr Saídu, Džibuti a Singapuru. Přestože Delon trpí mořskou nemocí, popisuje cestu, jež ho přivede do války, jako „un souvenir fabuleux“ (báječnou vzpomínku).

Brzy po příjezdu do Vietnamu, této cizí země, vidí mladý Alain Delon umírat první lidi, včetně několika svých kamarádů. Katastrofa v Dien Bien Phu mění město na masový hrob. Mladý voják – je mu osmnáct, devatenáct a dvacet – znovu a znovu vidí mrtvé v této nesmyslné válce, kterou Francie vede daleko od domova a nakonec prohraje. Smrt se stává Delonovým stálým společníkem.

Alain Delon o svých zkušenostech v Indočíně jednou řekne, že byl „un animal sauvage“, divoké zvíře.

Později bude tato léta strávená v zahraničí popisovat jako jedno z nejformativnějších období svého života a také – což může znít zvláštně – jedno z nejšťastnějších. Ale Delon by nebyl Delon, kdyby ho reakce na takové nepohodlné, téměř znepokojivé výroky jakkoli zneklidňovaly. Il s’en fout.

„Změnil jsem se. Armáda ze mě udělala muže. Odjel jsem do Indočíny 23. ledna 1953 a vrátil se 1. května 1956. Někdy to bylo těžké, někdy jsem byl šťastný. Možná to zní šíleně. Ale rád to zopakuji: za všechno vděčím armádě, ať se vám to líbí nebo ne.“

Avšak také z armády – stejně jako v chlapeckém věku ze šesti škol – je rebel nakonec odstraněn.

„V armádě jsem se naučil disciplíně, jak jednat s ostatními, s nadřízenými, se stresem, se strachem. Nakonec jsem musel odejít, protože jsem udělal pár hloupostí. Lezl jsem jim na nervy natolik, že mě ,bezectně‘ propustili, což se stane málokdy. Dnes k něčemu takovému nedochází už vůbec. Podepsal jsem na pět let a po třech letech a třech měsících mě poslali domů.“

Novinář z Monde se poté zeptá, proč byl vlastně vyhozen.

„Byl jsem mladý muž a musel jsem střežit arzenál v Saigonu, byla to těžká situace. Ale všechno šlo dobře. Pak jsem udělal pár hloupostí s přáteli. Osmého listopadu 1955 jsem se ocitnul ve vězení. Na mé dvacáté narozeniny, jak jsem si uvědomil až později. Tisíce kilometrů daleko od rodiny jsem v den svých narozenin seděl v cele a uronil i pár slz.“9

Mladý voják Delon, jenž přichází do Indočíny ve věku sedmnácti let, je tam, jak jeho velitel později prohlásí, přímo proslulý svou krutostí a netečností. Tento velitel, jeho nadřízený Henri Guy de Vignac, jednou o Delonovi zpětně řekl: Byl to „sadista, chlapec, který rád zabíjel, sexuální deviant“.10

De retour à Paris: Alain Delon se v květnu vrací do Paříže, jeho vlak přijíždí na Gare de Lyon. Po svém návratu z vojenské služby po více než třech letech – vnitřně zocelený – Delon zpočátku dělá drobné práce, je taxikářem, číšníkem, pouličním hudebníkem. Pracuje také v surovém vesmíru pařížského velkoobchodního trhu Les Halles a jakžtakž se protlouká. A po určitou dobu pracuje i v kavárně v úzké boční ulici vedle Champs-Élysées, je jedním z garçons.

Touto boční ulicí je Rue du Colisée, napravo od širokého bulváru, jenž vede až k Vítěznému oblouku. Delon si svou krátkou práci číšníka stále pamatuje: „V kavárně jsem bojoval s hlavním číšníkem. Pocuchal jsem mu jeho bílou vestu a černé kalhoty a odešel. To bylo na konci roku 1956… Vedle Colisée, které dnes již neexistuje, stálo stejnojmenné kino. O dva roky později tam duo Delon–Schneiderová poběží každý den ve filmu Kristýna.“11

Legenda říká, že volal na šéfa, když bouřlivě opouštěl kavárnu: „Jen počkej a uvidíš, ještě budu slavný!“

Náhoda tomu chtěla, že o rok později, v roce 1957, bude Alain Delon stát před kamerou před malou cukrárnou nedaleko Café Colisée na jednom z dalších bulvárů vedoucích k Vítěznému oblouku – v jeho vůbec první natáčecí den.

„V mé první scéně jsme se Sophie Daumierovou přicházeli z cukrárny na rohu Avenue Victor Hugo, která existuje dodnes. S krabicí dortu v ruce jsem poprvé viděl celou tu armádu před sebou – kamery, koleje, reflektory, množství lidí –a okamžitě se cítil jako ryba ve vodě.“12

Ovšem nejprve Delon putuje z jednoho místa do druhého. Žádné z nich ho nezajímá. Vlastně ani neví, co by ho zajímat mohlo. Tak jako před lety je bez domova a bez cíle.

V hlavním městě Paříži je cizincem.

„Po návratu z Indočíny v roce 1956 jsem nevěděl, co si počít,“ říká Delon. „Myslel jsem si, že to dlouho nezvládnu. Byl jsem gauner, to se nedalo dlouho vydržet. Bydlel jsem s kamarádem v Pigalle, v hotelu, který na mně zanechal stopy. Hotel Regina. Celý můj život byl formován slovem ,Regina‘. Jsem obyvatel ,Reginy‘, protože pocházím z Bourg-la-Reine. Můj otec byl ředitelem kina Régina.“13

Z drsného prostředí svého dětství a mládí jde do brutálního světa války a další svět, který si Delon vybere, je také chladný a bez duše: je to prostředí červených luceren v pařížské čtvrti Montmartre kolem Pigalle a Clichy.

„Vedle mého hotelu byl podezřelý bar s názvem Les Trois Canards. Po měsíci nebo dvou jsem měl osm dívek, které se do mě zamilovaly a chtěly pro mě pracovat. Co tomu říkáte? Kde bych dnes byl, kdyby nebylo kina? Měl jsem ženy v určité části Paříže a chystal jsem se být pasákem. Ale protože jsem měl ženy i v jiných čtvrtích, stala se ze mě hvězda.“14

Právě v tuto chvíli se v nestálém životě Alaina Delona cosi změní. Jak chodí městem, v němž má milenky v několika obvodech, nahoře na Montmartru na Boulevard de Clichy mezi Moulin Rouge a Place de Clichy, taky na rive gauche v Saint-Germain na Boulevard Saint-Germain-des-Prés, lidé se zastavují, otáčejí se a dívají se za ním. Ženy každopádně. Ale i muži. Ty perfektní rysy. Smolně černé neupravené vlasy. Ty ocelově modré oči…

Ladný archanděl. Quel beauté!

V té době Mario Adorf natáčel s Romy Schneiderovou v Německu Robinson nesmí zemřít (Robinson soll nicht sterben, 1957). O několik let později se setkal s Alainem Delonem v Římě a dnes vzpomíná: „Byl to opravdu pohledný muž. Byl krásný!“15

A po krátké odmlce Adorf dodává: „Delon byl také obdivuhodný. Ten chlad vyzařoval zejména ve francouzských filmech. Měl takové – podle mě – trochu temné charisma. Uměl být okouzlující a přátelský, ale nepůsobilo to přesvědčivě. Jako by to jenom hrál. Když se zasmál, byl příliš hlasitý. To se mi nezdálo být tak přirozené jako ta jeho temná stránka. Takový byl: chladnokrevný.“

Francouzské filmy, o nichž Mario Adorf mluví, tou dobou ještě nebyly natočené. Ale jedna žena k nim Delonovu cestu brzy nasměruje. Jmenuje se Brigitte Auberová.

*

Herečka Brigitte Auberová, narozená v Paříži roku 1928, která ve velmi mladém věku ve čtyřicátých letech minulého století pracovala v divadle v Paříži s legendami, jakými byli Jean-Louis Barrault a Juliette Gréco, si dodnes dobře pamatuje své vlastní začátky před mnoha desetiletími. Vysoko na Montmartru, nad Boulevard de Clichy, v podkrovním bytě v 9. patře v 17. obvodu.

Je to, jako by se události před desítkami let staly jen včera, tak jasné jsou vzpomínky této drobné, půvabné dámy. Sympatická bývalá herečka odzbrojujícího humoru se každou chvíli směje a obdařuje posluchače okouzlujícím úsměvem i ve chvíli, kdy si nevybaví nějaké jméno, pak si krátce spílá – Mon Dieu! Allez hop! – a hned jí vytane znovu na jazyku.

Paříž je od počátku čtyřicátých let městem existencialistů; je to Paříž Alberta Camuse, Jeana-Paula Sartra a Simone de Beauvoirové. Sedí a pokuřují v Café de Flore nebo v Café Les Deux Magots a debatují o marnosti a absurditě pozemské existence. Tato šedá poválečná Paříž, které válka stále vězí v kostech, je v černé a bílé tak samozřejmá. Pro barvy duhy není místo.

Právě v tu dobu, jež se zpětně podobá magickému mýtu, se Brigitte Auberová a Alain Delon stávají párem. Na chvíli. U Delona, ani tehdy, nemůžete přesně říct, kdy něco opravdu začalo, kdy něco opravdu končí. Brigitte Auberová nechává otázku, zda to byla velká láska, s okouzlujícím úsměvem otevřenou.

Byl to režisér Jacques Becker, který v roce 1947 ve filmu Antoine a Antoinetta (Antoine et Antoinette) obsadil Brigitte Auberovou do první, ještě malé role. Jen o dva roky později jí Becker nabídl hlavní ženskou roli v Setkání v červenci (Rendez-vous de juillet). „To byla tehdy moje první velká role,“16 vzpomíná dnes na příznačný pařížský poválečný film natočený v černobílé. Především však tenkrát Auberová hrála hodně v divadlech, vystupovala jako akrobatka, předváděla čísla na hrazdě a na koni.

„V té době,“ říká dnes Auberová, „jsme každý večer chodili ven – na jazz, čaču, mambo, to všechno v kubánských klubech s jejich orchestry z Kuby. C’était sublime comme époque,“ nadchne se herečka a dodá, že to byla skvělá éra. „Celé noci jsme nespali. A tím vším jsem byla mnohem více zaujatá než svou kariérou. Byla jsem zaměstnána životem, milovala jsem tanec.“ Jednoho dne se tato mladá, sportovní a energická žena, jejíž krátký účes jen umocňuje její chlapecky drzý vzhled, setká s mladým mužem, který ji okamžitě fascinuje. Je tak odlišný. A vyniká svou působivou krásou. Je to arogantní filou, tmavovlasý krasavec, někdo, kdo se jen baví a omotává si ženy kolem prstu jednu po druhé. Auberová je venku s kamarádkami na Boulevard Saint-Germain, v jednom z moderních jazzových klubů, blízko Café de Flore.

„Ten den jsem byla v podzemí klubu Saint-Germain, kde se tancovalo,“ vzpomíná Brigitte Auberová, „a přítelkyně povídají, že jeden muž se chce se mnou seznámit. Říkaly, že čeká v malé kavárně na druhé straně ulice Saint-Benôit.“ Co ode mě chce, ptá se Brigitte svých nadšených přítelkyň, a kdo to vlastně je? A její přítelkyně na to, že je to úplně jedno – v kavárně přes ulici na ni čeká „štíhlý, tmavovlasý muž se zářivě modrýma očima“. Brigitte ale odmítá cizince potkat: „Opravdu mě chtěl poznat, ale mně to bylo úplně jedno. Totéž další den a den následující. Třetího dne jsem se rozhodla se záhadným cizincem přece jen setkat. Přítelkyně nepřeháněly, měl vážně uhrančivé oči. Problém byl v tom, že do sebe během čekání obrátil nejméně patnáct piv a byl opilý jako slíva. Vzala jsem ho do bistra, obstarala mu něco pořádného k jídlu a dala ho trochu do pořádku.“

*

Začíná příběh lásky. Oba mladí – jí je dvacet osm, jemu dvacet jedna – žijí v bytě v 7. pařížském obvodu a tráví všechen čas spolu. Nemohou, nechtějí být jeden bez druhého. Brigitte Auberová tomu říká „opravdu pěkný a krásný vztah – navzdory těm několika hádkám“. Hned od začátku je však patrný i věkový rozdíl mezi nimi, Brigitte je ve všem mnohem zkušenější, mnohem vyspělejší než Alain. Nejsou jen milenci, ale on se také nevyhnutelně stává jejím chráněncem. Pro Brigitte je Alain hlavně „dokonalý, milující a něžný“.

Milostné spojení mezi nimi netrvá nakonec příliš dlouho, mladá Brigitte Auberová si nedělá iluze, protože brzy vycítí, že Delon je poháněn něčím, co ho stále udržuje v pohybu. Od filmu k filmu a brzy také od ženy k ženě. „Bydleli jsme na rive gauche dva roky, nejprve na Rue du Pré-aux-Clercs, pak na Rue des Boulangers. Jeho matka – Mounette – to považovala za úžasné.“

A Brigitte cítí i něco jiného, na co dodnes vzpomíná, když hovoří o Alainově „strašlivém charakteru“: „Je to přece Štír, drásaný vnitřními konflikty. Myslím, že část jeho excesů je jen hra. Alain musí vždy něco hrát, něco představovat.“

Nakonec je to také Brigitte Auberová, skrze kterou Alain Delon poznává režiséra Yvesa Allégreta, i když přes několik oklik. Nejprve však v květnu 1957 jedou společně v zeleném kabrioletu MG na sluncem prozářené pobřeží Côte d’Azur na filmový festival v Cannes.

Pro Delona se toto místo má stát začátkem jeho umělecké kariéry.

Dodnes Cannes – tento nejdůležitější filmový festival na světě, dávno povýšený na kultovní mýtus – znamená pro Delona mnoho. A dodnes nemůže zapomenout, že po celá léta ho vedení festivalu ignorovalo a odmítalo ho pozvat. Tak se nakonec, hluboce dotčen, tomu místu začne vyhýbat. Teprve o mnoho let později se festival a hvězda smíří – až se Delon nakonec dočká i pocty nejvyšší, kterou mu festival udělí 19. května 2019: Palme d’Or d’Honneur, Zlaté palmy cti za celoživotní dílo.

Ale tehdy se Cannes stalo pro Delona místem průlomu a nového začátku. V Cannes se během jednoho z festivalových dnů setkal s Jeanem-Claudem Brialym – odpoledne na pláži. Brialy si o dva roky mladšího Delona okamžitě všimne. Rychle se spřátelí, křižují po Croisette sem a tam, pronikají na koktejlové večírky producentů a filmových distributorů, sedí v lobby baru slavného hotelu Carlton, Majestic nebo Martinez, večer táhnou po klubech od Cannes až po Monte Carlo. Zatímco Brialy již hrál své první malé role, neznámý Delon v Cannes nemá žádný skutečný cíl. Je prostě tady a užívá si života.

Náhoda tomu chce, že závěrečným filmem tohoto desátého ročníku festivalu je třetí a poslední díl trilogie Sissi, Osudová léta císařovny (Schicksalsjahre einer Kaiserin, 1957). Večer jsou na galavečeru Romy Schneiderová, její filmový partner Karlheinz Böhm a Romyina matka Magda Schneiderová. To už byla Romy na Azurovém pobřeží nějakou dobu – ve studiích de la Victorine v Nice natáčí film Anděl na zemi (Mademoiselle Ange, 1959) v režii Gézy von Radványiho. Po jejím boku před kamerou vystupuje nováček, jistý Jean-Paul Belmondo, jenž krátce nato, v létě 1959, natočí průkopnický film Jeana-Luca Godarda U konce s dechem (À bout de souffle, 1960) a přes noc se stane hvězdou, která bude katapultována na vrchol rané Nouvelle Vague.

Viděl Delon Romy v Palais des Festivals et des Congrès v Cannes poprvé na plátně? Nejspíš ne. A přesto se jedná o první malou osudovou shodu náhod.

*

V jeden z bezstarostných květnových dnů v Cannes Alaina Delona osloví jistý džentlmen. Ukáže se, že je to vyhledávač talentů a nepracuje pro nikoho menšího než Davida O. Selznicka, jednoho z nejvlivnějších producentů Hollywoodu, jenž produkoval film Jih proti Severu (Gone with the Wind) z roku 1939 a spolupracuje s Alfredem Hitchcockem, Ingrid Bergmanovou a Vivian Leighovou. Harry Wilson, vyslanec Selznicka, potkává mladého Delona – ve smokingu, který je samozřejmě pouze zapůjčen – při odchodu z festivalového promítání filmu Julese Dassina Ten, který musí zemřít (Celui qui doit mourir, 1957). Harry Wilson se ptá Alaina Delona, jestli je herec. Delon, zjevně zmatený, to okamžitě popírá – ne, není herec. Wilsona to nijak zvlášť neodradí: žádá jednadvacetiletého muže, aby k němu příštího dne přišel na schůzku.

„Takže jsem šel druhý den za ním do hotelu,“ říká Delon o několik let později, „nahrál se mnou rozhovor na pásku – v té době jsem nemluvil anglicky. Pak řekl: ,Teď se vracím do Říma… Pokud mi dáte telefonní číslo, zavolám vám v pondělí mezi osmou a dvanáctou.‘ Nevěřil jsem svým uším.“17

Hovor z Říma skutečně v pondělí ráno proběhl – David O. Selznick ho chtěl okamžitě vidět. Delon bez dalších okolků odletěl do Říma, aby ve studiích Cinecittà, kde právě Rock Hudson a Jennifer Jonesová točí hemingwayovskou adaptaci Charlese Vidora Sbohem, armádo (A Farewell to Arms, 1957), absolvoval kamerovou zkoušku, kterou mocný mogul zhlédne o pár dnů později.

Záběr ukazuje Delona, jak čte dopis od manželky, jež se s ním rozchází, aby žila s jeho nejlepším přítelem. Scéna by mohla téměř pocházet z Delonova vlastního života. Než přijde další telefonát, uplynou tři dny – producent si prý myslí, že se zkouška povedla.

David O. Selznick poté nabízí Alainu Delonovi jeden ze sedmiletých kontraktů, které byly v té době v Hollywoodu běžné, ale mezi herci sporné, jimiž chce Delona svázat výlučně se svou osobou. K tomu se Delon musí nejdříve v příštích třech měsících naučit anglicky a poté se v srpnu přestěhovat do Los Angeles. Vypadá to jako jedinečná příležitost pro mladého muže, jenž nemá žádné herecké zkušenosti, a zdá se, že se po ní naslepo vrhne. Příležitost, která leží na ulici – stačí, aby ji zvedl a využil.

Nakonec ale má všechno dopadnout úplně jinak. Alain Delon Selznickovo volání do Hollywoodu nevyslyší, místo toho přijme jinou nabídku a zůstane ve Francii, své domovské zemi, kterou miluje a k níž je po celý svůj život velmi připoutaný:

„Každý z nás si nese trochu té hlíny z dětství na botách.“18

*

V červnu, poté co se Brigitte a Alain vracejí ze společné cesty, má Alain Delon poprvé před očima cíl – stále trochu vágní, ale zřejmou představu: C’est le cinéma.

Brigitte Auberová si živě vzpomíná: „To prostředí ho magicky přitahovalo. Stále opakoval: ,Dokážu to! Ukážu všem, že to dokážu!‘ Opravdu se chtěl stát slavným. Představila jsem ho pár lidem od filmu a poslala ke své kamarádce Simone Jarnacové na kurz herectví. Považovala ho za velmi talentovaného, protože při hraní vždy zůstával sám sebou.“

Díky této prostřednici se Alain Delon nakonec setkal s Michèle Cordoueovou, manželkou režiséra Yvesa Allégreta. Delon a Allégret se setkají, konverzace trvá dvě hodiny – a po ní má Delon roli. Allégret uvádí Alaina Delona do jeho vůbec první filmové role mladého podvodníka Jo ve filmu Když se do toho zaplete žena (Quand la femme s’en mêle, 1957). Natáčení probíhá v červenci a srpnu v legendárních studiích Boulogne-Billancourt poblíž Paříže, kde se Delon ocitá po boku Jeana Servaise, Bernarda Bliera a Edwige Feuillèrové. Krok, jenž toho hodně změní.

Nejdůležitější a jediný režijní pokyn, který Yves Allégret jemu, debutantovi, dává, zní: „Buďte sám sebou, pohybujte se jako vy, kráčejte jako vy. Nezkoušejte hrát nebo interpretovat roli. Buďte sám sebou a pak budete i mou postavou.“19

Nikdy ta slova nezapomene, po celý svůj život se jimi bude řídit a ve filmech definujících nový styl jako V plném slunci (Plein soleil, 1960), Samuraj (Le samouraï, 1967) nebo Bazén, dílech moderní klasiky, je dovede k dokonalosti a povýší na svou vlastní uměleckou formu.

Je léto 1957. Alainu Delonovi – tomuto francouzskému Jamesi Deanovi – je stále pouhých jednadvacet. Nový život teprve začal. Když se do francouzských kin dostane jeho druhý film Buď hezká a mlč (Sois belle et tais-toi, 1957), noviny titulkují: „Une étoile est née“. Zrodila se hvězda. Od této rané chvíle slávy se odvine jeden z největších příběhů francouzské a evropské filmové historie.

„Brigitte Auberová byla v padesátých letech hvězdou,“ vzpomíná Alain Delon v roce 2011 s uznáním. „Byla hrdinkou Setkání v červenci Jacquese Beckera, ale také si zahrála s Grace Kellyovou a Cary Grantem v Hitchcockově filmu Chyťte zloděje.“20

Delon pokračuje: „Tehdy jsem nebyl nikdo, čerstvě po návratu z Indočíny. Moje setkání s Brigitte v jazzovém klubu na Rue Saint-Benôit změnilo všechno. Brzy jsem se k ní nastěhoval. Představila mi Michèle Cordoueovou, manželku režiséra Yvesa Allégreta. Ta mě doporučila svému manželovi, který mi poté dal mou první roli, v Když se do toho zaplete žena. Příhodný název. I dnes, o padesát let později, si stále dobře uvědomuji, za co těmto dvěma ženám vděčím.“21

Brigitte Auberová a Alain Delon – dodnes oba pamatují dávnou dobu v polovině padesátých let. Čas, jenž stále září z dálky jak vzdálená hvězda. Už však nejsou v kontaktu. Už dlouho ne. Je to tak dávno a daleko. Už nejsou těmi, kým tehdy byli. „Vydal se pak cestou, která ho vedla daleko ode mne,“ shrnuje Brigitte Auberová, skromně a autenticky ve svém bytě vysoko nad střechami Paříže.

Ono „tehdy“ Delon popíše stručně a výstižně: „Brigitte byla začátkem mé filmové kariéry.“22

*

Rozdíl by mohl být stěží větší: zatímco Alain Delon absolvuje první zážitky před filmovou kamerou v Když se do toho zaplete žena a Buď hezká a mlč, Romy Schneiderová může nyní, ve věku pouhých devatenácti let, bilancovat na tucet filmových produkcí.

Romy je hvězda. Alain téměř neznámý. Zatím.

„Umírala jsem touhou umělecky vstoupit na novou půdu. Pro publikum jsem byla ,Sissi‘, pro producenty ztělesněním sladké, nevinné císařské Výsosti. Jako bych jen já sama věděla: já nejsem Sissi.“23 Tolik Romy.

„Nemám vůbec žádné vzdělání a nic, čím bych se mohl vykázat. Právě jsem se vrátil z Indočíny, drží mi kameru u obličeje a točím tři filmy za sebou,“ říká Delon.

Třetí z těchto prvních velmi raných filmů v kariéře Alaina Delona se bude jmenovat Kristýna a bude se natáčet v létě roku 1958.

Jeho filmová partnerka se bude jmenovat Romy Schneiderová.

Romy.

První roky:

Německo, 1938

Před ním jsem nevěděla nic…

ROMY SCHNEIDEROVÁ, 1963

Romy nikdy nebyla obyčejná dívka.

ALAIN DELON, 1963

Když se Magda Schneiderová (1906–1996) a Wolf Albach-Retty (1906–1967) poprvé v historicky tak neblahém roce 1933 setkávají, stojí si tváří v tvář dva herci s velmi různým rodinným zázemím.

Matka Albacha-Rettyho Rosa (1874–1980), jež se dožila hrdých sto pěti let, patřila k oporám rakouského divadla: celé jedno půlstoletí stála ve Vídni na prknech, která znamenají svět – v letech 1903–1958 byla členkou souboru renomovaného Burgtheateru. Byla poslední, která ještě směla nosit titul „c. a k. dvorní herečka“. Docela podobně jako později její vnučka Romy, jež se jednoho dne ocitne poprvé před kamerou jako patnáctiletá, stála mladá Rosa již roku 1890 na divadelním jevišti. I jí bylo tehdy právě patnáct let. Tak se otevírají a uzavírají kruhy.

Rosa Albachová-Rettyová se provdala za Karla Albacha, který byl před sňatkem ještě poručíkem dělostřelectva císaře Františka Josefa I. a později právníkem. Současně se svou celá desetiletí trvající divadelní prací se Rosa Albachová-Rettyová od časných třicátých let až do poloviny padesátých let 20. století několikrát objevila před kamerou v různých filmech – počínaje snímkem Peníze na ulici (Geld auf der Straße, 1930) a Hotel Sacher (1939) přes Utajenou kněžnu (Die heimliche Gräfin, 1942) až po Kongres tančí (Der Kongreß tanzt, 1955). V Hotelu Sacher a Utajené kněžně hrála bok po boku se svým synem Wolfem Albachem-Rettym. Pokud jde o něj, ten zase mezi roky 1927–1965 účinkoval asi ve stovce filmů. Byl filmovým dříčem bez domova, stále se za něčím ženoucím workoholikem a galantním džentlmenem vídeňského šarmu, idolem žen s pramalým smyslem pro rodinný život.

Svými charakterovými vlastnostmi se tak často vzdálený otec nejspíš podobal mnohému z těch nestálých mužů, do nichž se později jeho dcera zamiluje – na prvním místě tmavovlasému krasavci Alainu Delonovi. Když Romy jednou po jejich zasnoubení v roce 1959 Delona představovala jednomu ze svých přátel, poznamenala: „No nevypadá úplně jako tatínek?“24

Narodil se 28. května 1906 ve Vídni jako Wolfgang Helmuth Walter Albach-Retty a po nedokončeném studiu chemie, jež ho nijak nenaplňovalo, se rozhodl následovat svou matku a stát se také hercem. Rodiče jeho přání přijali, a tak jej Rosa přihlásila na seminář Maxe Reinhardta ve Vídni. Již po prvních vystoupeních na jevišti Burgtheateru, mezi nimi i po boku své slavné matky, ho na jevišti objevil jeden z producentů společnosti Ufa. Tehdy je mladému Wolfovi čerstvých dvacet let. Je angažován k filmu a točí od té doby hodně a často nejen ve Vídni, ale také v Berlíně a bude až do své předčasné smrti v roce 1967 k vidění ve více než stovce filmových a televizních produkcí. Své první, dosud menší role na filmovém plátně zažil mladý muž na vzestupu ve snímcích jako Hrubá košile (Das grobe Hemd, 1928), který je ještě němým filmem, Vídeňská holka od muziky (Ein Wiener Musikantenmädel, 1928) a Tajuplné zrcadlo (Der geheimnisvolle Spiegel, 1928). Je galantní a šarmantní, s tmavými vlasy vždy učesanými přísně na pěšinku a s odzbrojujícím úsměvem, a tak tento herec z Vídně brzy dobude nejen filmová plátna, ale i srdce dámského publika.

Když Wolf Albach-Retty na počátku roku 1933 točí komedii plnou záměn Dítě, těším se na tvůj příchod (Kind, ich freu’ mich auf Dein Kommen), potkává na place Magdu Schneiderovou – i ona stojí při natáčení posledního německého filmu židovského režiséra Kurta Gerrona před kamerou. Už brzy bude Gerron na naléhání ministra propagandy Goebbelse z funkce režiséra odstraněn, protože ministr trvá na tom, udělat německý film co nejdříve „židuprostým“. Ufa se podvoluje a nahrazuje Gerrona dvěma pravověrnými spolurežiséry Erichem von Neusserem a Hansem Steinhoffem. Před očima Magdy a Wolfa je Gerron jednoho dubnového natáčecího dne vykázán z placu, ale stačí se svou ženou a rodiči ještě uprchnout do Paříže, než se nakonec usadí v Amsterdamu. Kurt Gerron bude nakonec v říjnu 1944 zavražděn v koncentračním táboře Osvětim.

Práce na natáčení komedie Dítě, těším se na tvůj příchod bezodkladně pokračují a tehdy se na place filmových studií Ufy v Babelsbergu Magda do krásného Wolfa bezhlavě zamiluje. Tenhle tmavovlasý elegantní krasavec je pro ni mužem jejího života. Magda ani nedokáže pochopit, jak ji mohlo potkat tolik štěstí najednou: právě zazářila v hlavní roli Milkování (Liebelei, 1933), jímž režisér Max Ophüls zpracoval námět Arthura Schnitzlera – s úspěchem, který se v tomto rozsahu v její kariéře již nebude opakovat. Milkování je pro Magdu Schneiderovou uměleckým průlomem a vrcholem současně, jejím nejvýznamnějším filmem, jenž mezi všemi těmi nevinnými konverzačními snímky ční jak osamělé skalisko: role Schnitzlerovy muzikantské dcery Kristýny Weiringové je onou rolí jejího života; přesně o dvacet pět let později bude její dcera Romy ve francouzském remaku Kristýna, při jehož natáčení pozná Alaina Delona, hrát tutéž roli a půjde tak ve stopách své matky.

Maria Magdalena Schneiderová se narodila 17. května 1909 v Augsburgu jako dcera klempíře a instalatéra Franze Xavera Schneidera a jeho paní, ženy v domácnosti a matky Marie Meier-Hörmannové, a vyrůstá v internátu, než ve svých šestnácti začne navštěvovat baletní školu. Jako dítěti jí říkají Lena nebo Leni a teprve později si začne říkat Magda. Hodiny zpěvu na konzervatoři Leopolda Mozarta, které absolvuje proti vůli rodičů, si financuje sama – pracuje jako sekretářka a stenotypistka.

Po prvním angažmá v Augsburgu je Magda Schneiderová přijata jako operetní zpěvačka v mnichovském divadle Am Gärtnerplatz, kde se objevuje na jevišti několikrát měsíčně jako špatně placená subreta. Jedním z prvních vystoupení je účinkování v Netopýru (Die Fledermaus) Johanna Strausse. Přelomovým je pro ni setkání s filmovým režisérem Ernstem Marischkou, jenž ji také přivádí do Divadla an der Wien: stejně jako Wolf je angažována pro film produkční společností Ufa a od té doby často natáčí v Berlíně. Od roku 1930, kdy debutovala v Bojkotu, až do roku 1962 se objevila v asi šedesáti filmech, mnoha z nich méně významných.

Magda Schneiderová a Wolf Albach-Retty točí film za filmem – někdy stojí před kamerou každý jinde, občas společně, když točí povrchní muzikály nebo rodinné a zamilované oddechové filmy, jako jsou Příběhy z Vídeňského lesa (Geschichten aus dem Wienerwald, 1934), Královna loutek (Die Puppenfee, 1936) nebo Jarní vánek (Frühlingsluft, 1938). Společně natočí celkem devět filmů, jako poslední manželskou komedii Dva šťastní lidé (Zwei glückliche Menschen, 1943). Kromě toho oba točí bezpočet dalších, Wolf ještě výrazně více než Magda. Celá léta přitom pendlují mezi Berlínem, Vídní a Berchtesgadenem. Je to neklidný, kočovný herecký život.

Jejich dcera Romy se narodí doprostřed této nejistoty.

Třiadvacátého září 1938 je pátek. Ve vídeňské nemocnici Billroth, nyní známé jako Rudolfinerhaus, v 19. obvodu Döblingu, se kolem desáté večer narodí děvče Rosemarie Magdalena Albachová-Rettyová. Její první křestní jméno se skládá z křestních jmen jejích babiček – Wolfovy matky Rosy a Magdiny matky Marie. Rosemarie, jíž už brzy začnou říkat Romy, je první ze dvou dětí herců, kteří jsou svoji od 11. května 1937.

Romyin mladší bratr Wolfdieter, obvykle nazývaný Wolfi, přichází na svět tři roky po své sestře, 21. června 1941. Později bude jako lékař provozovat praxi v Curychu.

Pouhý měsíc po Romyině narození rodina opouští Rakousko a stěhuje se do Německa, přičemž přesídlí z Vídně do Schönau nedaleko Berchtesgadenu v Bavorsku. Magda Schneiderová v roce 1957 o Schönau uvede: „Mezi Berchtesgadenem a Königsee leží vesnice Schönau a tato oblast je doslova krásná louka.“25 A Mnichov leží přitom od této hornobavorské idyly celkem nedaleko.

V Schönau, uprostřed hor, vyrůstá mladá Romy u prarodičů z matčiny strany, Marie a Franze Xaverových, v domě Mariengrund, postaveném v roce 1936. Vícepodlažní, prostorný dům s velkou zahradou, vybudovaný v typickém hornobavorském venkovském stylu, v němž Magda Schneiderová žije až do své smrti v červenci 1996, existuje dodnes a zvenčí vypadá téměř nezměněn.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska v Paříži – Romy Schneiderová a Alain Delon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.