Anna Kadabra
Úplňkový klub

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Pedro Mañas

Anna Kadabra – Úplňkový klub – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Umíte udržet
tajemství?

Ahá, to jste vy! Teda já jsem se tak lekla, že mě málem kleplo.

Když se kniha otevírala, myslela jsem si, že jste lovci čarodějnic. To by byl děs, kdyby na mě přišli. Všechno, co vám teď řeknu, musíte udržet v tajnosti!

No dobře, jsem čarodějka, ale nemusíte hned brát do zaječích. Já vás nezakleju. Navíc se kouzlit teprve učím. A moc mi to nejde. Tak maximálně bych tuhle knížku zvládla proměnit ve štiku. Nevím, čím to je, ale poslední dobou mi vycházejí samé štiky. Někdy syrové a jindy obalované, ale všechny do jedné pěkně hnusné.

Jmenuju se Anna Greenová, ale moji noví kamarádi mi říkají… Anna Kadabra.

A pak vždycky dodají: „Ta vždycky všecko zbabrá!“ Tak vám pěkně děkuju, kamarádi.

Od té doby, co jsem zjistila, že umím kouzlit, mám i nepřátele. Ti o mně trousí i horší věci, ale do očí mi je neřeknou, protože bych je mohla… no, proměnit ve štiky.

Koukejte, tak tohle jsem já. Asi jste si mě představovali s černým pláštěm, bradavicemi na nose a špičatými botami, ale to já nenosím. Kdybych se producírovala po městě v oficiálním úboru, hned by na mě přišli. Místo bradavic mám pihy. Místo černého pláště nosím barevné trikoty a tylové sukně.

Boty teda mám, ale nejsou špičaté. Jsou na basket.

Taky mám svoji speciální hůlku, vlastní sešit se zaklínadly a kouzelné zvířátko.

A na hrudi nosím malinký měsíc, který září ve tmě. Je to odznáček Úplňkového klubu, tajného spolku, do kterého patřím. Jestli máte pro strach uděláno, možná se k nám budete moct jednou přidat.

V Úplňkovém klubu máme jenom tři pravidla. Říkáme jim Diamantová pravidla, protože jsou to ty nejtvrdší možné zákazy. Taky by se mohla jmenovat Pravidla předvčerejšího chleba, protože ten je možná ještě tvrdší. Tady jsou:

V téhle knížce se dočteš o tom, jak jsem se dozvěděla, že jsem čarodějka… a jak jsem všechna ta neporušitelná pravidla porušila. Jo, a taky jsem u toho málem srovnala se zemí celé městečko.

Schovávaná

Toho rána u nás bylo boží dopuštění.

„Já ji nemůžu najít!“ slyšela jsem volat z chodby.

„Kam se ta cácora zase zašila?“ slyšela jsem křičet z kuchyně.

Ano, ta cácora jsem byla já. A ti, co tak hulákali, byli moji rodiče.

Oba mě hledali, ale nikde mě neviděli. Teda, ne že bych se zneviditelnila. Tenkrát jsem ještě ani nevěděla, že umím kouzlit. Jenom jsem se schovala pod postel. A co bylo nejdůležitější: nehodlala jsem zpod ní vylézt.

„Andulko, holčičko!“ cukroval tatínek.

„Anno, okamžitě se ukaž!“ soptila maminka.

Tady se můžete podívat, jak naši vypadají. Nebo dobře, spíš jak vypadají jejich nohy. To bylo všechno, co jsem ze své skrýše viděla. Ale i podle nohou poznáte člověka. A když někomu nohy hodně smrdí, poznáte ho už z dálky. Třeba naši školní tělocvičnu bych rozeznala i z kilometru a poslepu.

Nohy číslo 1 jsou mojí maminky. Jsou malé jako ona a klapou na podpatcích hlučných jako ona. Maminka pracuje v bance a je hrozně roztržitá, dokonce tolik, že se někdy splete a vezme si každou lodičku jinou (ale to jí řekněte sami, jestli se odvážíte).

Nohy číslo 2 jsou tatínkovy. Jsou veliké, ale tiché jako on. Tatínek je učitel, takový klidný pán, který ale rád dělá parádu. Proto si vždycky najde chvilku, aby si přeleštil boty. Ponožky nosí tak natažené, že to vypadá, jako by si je k nohám přišrouboval.

I když nohy mají úplně jiné, něco společného moji rodiče přece jen mají: strašně rádi dělají zákusky. Ne, nedělají je nohama! Takové koblížky smradláky by nám asi moc nejely.

Naši totiž měli sen. Takový slaďoučký. Snili o tom, že dají výpověď a otevřou si cukrárnu. Jenže teď, když jim to konečně klaplo, proměnil se ten sen v noční můru.

Chtěli se kvůli té cukrárně přestěhovat!

„Aninko, zkus to pochopit,“ říkal mi táta. „V našem městě už je obchodů moc. Ale podívej, našli jsme dokonalé místo…“

„Je to v takovém malebném městečku, jmenuje se Měsíčkov,“ dodávala maminka. „Vypadá to tam úplně kouzelně, víš? Jako kdyby tam žily čarodějky a všude byla cítit magie…“

Jenže mně by to bylo jedno, i kdyby tam žily hokejky a všude byla cítit mafie. Beztak jsem na čáry a kouzla nevěřila a už vůbec jsem nehodlala odjet ze svého domu, ze své školy a od svých kamarádů. A proto jsem se rozhodla zůstat už navždycky pod postelí.

Vybavená jsem byla dobře. Měla jsem tam spoustu sladkostí, knížek, kartáček na zuby, koloběžku a další užitečné věci. Například půl tuny chlupů a špinavou fusekli.

Dobře, přiznávám, možná jsem pod postelí zapomněla zamést. Ale ta fusekle smrděla tolik, že bych se s ní v případě nouze mohla bránit. A navíc jsem nebyla sama. Měla jsem Kosmase.

Kosmas byl toulavý kočičák, který se posledních pár dní objevoval v naší ulici. Takhle pěkně jsem ho pojmenovala já. Nebyl ničí, ale do všech domů vcházel a zase z nich vycházel, jak se mu zachtělo. Měl žluté oči, špičatá ouška a šedou srst.

Jenom špičku ocásku měl černou, jako by ji někdy strčil do komína.

A přestože byl naprosto senzační, naši mi nechtěli dovolit vzít si ho s sebou.

„Anno, tak už ale vážně!“ slyšela jsem mámu. „Musíme se do Měsíčkova dostat, než se setmí!“

„Tak to určitě,“ pomyslela jsem si. Místo toho jsem se pod postelí ještě skrčila a pohladila jsem kocoura za ušima. A on vám začal z plných plic mňoukat. Jak byl nádherný, tak byl natvrdlý.

„Máš pocit, že jsme tady na rockovém koncertě?“ zašeptala jsem na něj přidušeně. „Takhle nás najdou!“

„Mňáu,“ trval si kočičák na svém. „Mňáu mňamňamňamňáu!“

A v tu chvíli se pod postelí objevila mámina hlava.

„Co tam děláš?“ zabručela. „A zase s tím zvířetem! Já jsem ti řekla, že do domu mi nesmí!“

Kosmík se lekl, vysmekl se mi z náručí a vyskočil otevřeným oknem ven.

Snažila jsem se nasoukat do rohu, ale máma mě vzala za nohy a vytáhla mě za ně. Netrvalo ani minutu a už mě usazovala do auta nacpaného kufry.

Buch! Buch! Buch! Buch!

Čtvery dveře se zabouchly a maminka šlápla na plyn.

„Kosmíku!“ volala jsem marně z okýnka.

„Ale no tak,“ řekl táta. „Už toho kocoura pusť z hlavy. Zazpíváme si. A! Pec nám spadla, pec nám spadla…“

Podívala jsem se na něj a z očí mi šlehaly blesky. Táta zamrznul, jako kdyby mu ta pec z písničky spadla na hlavu. Teď už jsem nebyla jenom naštvaná. Byla jsem doběla rozpálená.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anna Kadabra – Úplňkový klub.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.