Vlajka Viktora Vaňka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Naďa Reviláková

Vlajka Viktora Vaňka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Představ si kýčovitě romantický západ slunce v pozadí za zámeckou věží. Oprýskanou omítkou místy probleskuje původní zlatavá barva a ty sluneční paprsky ji úplně táhnou ven. Jenže s jejich slábnutím dostává věž zpátky mrtvolně šedivý nádech. Vozovice mají svoje nejlepší léta dávno za sebou. K hasnoucímu západu toužebně pokukuje i pár vymlácenejch oken. Poslední kousek rudýho kotouče zrovna zmizel za oponou kopců. Zítra se zase vynoří a předvede svoje oslnivý divadlo. Míň zářná budoucnost čeká tuhle zemi. Všechno, co patří k Západu, se jí už brzo nadlouho ztratí z očí. Je totiž rok 1968 a pomalu se blíží konec prázdnin.

Přímo na zámeckou kapli míří kanón tanku. Vedle něj stojí ještě další dva. Na jednom sedí tři vojáci a mastí karty. Jiní si opodál pucujou zbraně. Další hlouček bezradně zírá na kapotu auta, kde má rozloženou mapu. Vědí, že jsou na zámku. Ale na kterým vlastně?

Jeden z hráčů na chvíli zvedne oči k hradbám. Zaujal ho totiž pohyb. Že by první noční pták? Z toho, co uvidí, ho málem trefí šlak.

„Smatritě! Što takoje?“ vykřikne rozklepaným hlasem. Jeho kumpáni odlepí oči od karet, samopalů i mapy. Na ochozu stojí bílá postava. V ruce svírá meč. Zvedne ho a kamsi jím zamíří. Všichni se podívají tím směrem. Na špici zámecké věže se třepotá modro-bílo-červená vlajka země, kterou přijeli osvobodit, i když nic nenasvědčuje tomu, že by tentokrát bylo před kým. Voják, co uviděl přízrak první, si je naprosto jistý, že tam ve chvíli, kdy sledoval za věží západ slunce, určitě nevlála.

Znovu se všichni otočí na hradby. Tajemná postava zamířila mečem na ně. Doteď klidné nádvoří ožije zmateným pobíháním a výkřiky. Vojáci popadnou zbraně a začnou pálit. Přízrak však najednou zmizí. Kulky se zaryjí už jen do hradeb.

„Máťuška maja, ja chaču damoj,“ zašeptá voják a piková dáma, kterou ještě před chvílí svíral v ruce, sklouzne po kapotě tanku až na zem.

To už ale bílá paní uháněla od zámecké zdi mezi potemnělými stromy. Cestou si sundala kápi, aby líp viděla pod nohy. I strašidlo může zakopnout. Divný, co?

Jasně že to žádný strašidlo nebylo. A dokonce to nebyla ani paní. Byl to asi patnáctiletej kluk v bílým plášti, upaloval, co mu síly stačily. Vtom se ale prudce zastavil. Mezi stromy před ním stála postava. Nejdřív ztuhl leknutím, ale když ji poznal, šťastně se usmál. Na rozdíl od ní. Vyděšeně zírala kamsi za jeho záda. Směrem ke zdi, na kterou se mezitím vyšplhali vyplašení vojáci.

„Tam, tam, strelať!“ zanesl ke dvojici lesní vánek jejich křik. A hned na to padly další výstřely. Úsměv v chlapcově tváři, který se tak náhle objevil, vzápětí zmizel.

Když jsem tenhle příběh vyprávěla svýmu klukovi Slávkovi, skočil mi zrovna v týhle chvíli do řeči.

„Myslíš, že to takhle nějak opravdu bylo?“ Tvářil se pochybovačně. Pokrčila jsem rameny. A pak jsem sáhla do kapsy. Když jsem ruku vytáhla a rozevřela dlaň, překvapeně zíral na malý pokřivený lesklý předmět.

„Tohle je jedna z těch kulek ze samopalů. Stačí ti to jako důkaz?“

Jen povytáhl obočí a já pokračovala. Sice toho už moc nezbývá, ale bude to ještě pořádně napínavý.

01

„Vstávat! Okamžitě! Co tu vyspáváte, lenoši? Víte, kolik je hodin?!“

Zívla jsem a protáhla se. Po včerejšku jsem byla pěkně rozlámaná. „Kolik je hodin?“

„Pět dvacet!“ Velitel stál ve dveřích, tvářil se jako vzteklý krysařík, a asi aby to „pozdní“ ráno zdůraznil, rozsvítil ve chlívě světlo, takže jsem musela udělat přesný opak toho, co chtěl. Znova zavřít oči.

„Teprve? Vždyť jsou prázdniny,“ namítla jsem celkem zbytečně, protože to byl fakt, který nešlo přehlídnout.

„Dobytek nemá prázdniny!“

Nebyla jsem si jistá, koho tím dobytkem myslel. Jestli nás, nebo ty tři nebohý krávy, který by taky určitě radši spaly, než aby se jim někdo po ránu oháněl pod zadkem vidlema.

Klaudie v téhle otázce ale měla jasno: „My tu snad jsme kvůli dětem, ne kvůli vašemu dobytku.“

Ta holka má docela kuráž, klobouk dolů. Nebo byla natolik rozespalá, že nevěděla, co mluví?

„Jste tu proto, abyste daly děckám dobrý příklad,“ pronesl Velitel kupodivu smířlivěji. „A vzorná péče o zvířata k dobrému příkladu patří.“

Vylezla jsem ze spacáku. V tomhle randálu by se stejně dál spát nedalo. Klaudie mě naštvaně následovala. Sama se do další revolty pouštět nechtěla.

„Zrádkyně,“ procedila skrze zuby k mojí maličkosti.

No to je pěkný, člověk se potřebuje jenom vyčůrat, a hned je za zrádce. Já se ale náhodou na ty krávy docela těšila. Měly srandovně drsný jazyky, a když vás olízly, bylo to něco mezi pošimráním a šmirglpapírem. Asi našim navrhnu, aby místo stavby garáže zachovali v našem sto let starým domě chlív, a šoupnem do něj tele. Nejspíš by nečekali, že si z tábora na téma láska a péče o zvířata přivezu i něco jinýho než střevní chřipku.

Možná vás zajímá, jak jsem se v tomhle hororu ocitla. Z totální blbosti. Nedaleko odtud žije moje prababička a taky část rodiny. No a můj kluk sem shodou okolností jezdí na tábor už léta. A mě nenapadlo nic lepšího, než že bych mohla všechny překvapit.

Upřímně, máma s tátou mě zkoušeli na nějaký tábor dokopat každý rok. Naštěstí neúspěšně. Já, která celkem moc necítím potřebu se s někým družit, jsem měla jet kamsi, kde podle popisků vznikají pevná přátelství na celý život. Naši ale především chtěli, aby prý ze mě nebyla zhýčkaná pražská holka.

Že by nakonec byl tohle ten pravý důvod, proč jsme se mermomocí museli předloni přestěhovat na venkov? Když už mě nikdy nedostali na tábor, zvolili tuhle dost krkolomnou cestu, jak mě nehýčkat Prahou? Každopádně po našem přesídlení do Křečkovic už veškeré snahy svou dceru prostřednictvím tábora trochu zocelit vzdali. Logicky, když jim odpadl hlavní argument.

Proto bych vám přála vidět jejich výraz, když jsem jim oznámila, že bych letos na nějaký tábor docela jela. Dokonce i táta zůstal sedět s otevřenou pusou a němě na mě zíral. Ani z něj nevypadla nějaká rádobyvtipná hláška, ty přišly až později, když už to trochu rozdýchal. To z mámy rovnou vypadlo vajíčko. Právě ho totiž držela, aby ho rozklepla do těsta.

Chvíli jsem si je vychutnávala a teprve pak jsem jim vysvětlila, že ten tábor je jen kousek od Vozovic, kam stejně plánuju jet na další část prázdnin, takže se tam pak rovnou plynule přesunu. Fakt, že na stejný tábor jezdí i můj drahý přítel Sláveček, už jsem v té chvíli necítila potřebu zmiňovat. Ostatně můj záměr byl, že tenhle plán utajím i před ním. On je totiž na překvapení přímo specialista. Vždycky se někde vynoří, s něčím přijde, a čím větší je to kravina a čím víc mě tím dostane do schízy, tím je spokojenější. Takže mu to tentokrát chci vrátit.

Nemohla jsem se dočkat, až uvidím šok v jeho tváři ve chvíli, kdy ho půjdu vyprovodit na nádraží, a místo abych se s ním rozloučila, nastoupím do stejného vlaku. Proto jsem si úplně tajně zařídila všechny ty potřebné záležitosti, zavolala, domluvila se, vyplnila přihlášku a obstarala nutné papíry jako lékařské potvrzení a podobně.

Jak se blížil termín tábora, naši mi nakoupili veškeré nezbytnosti, které člověk mimo civilizaci bude potřebovat. Hlavně baterku, ešus, nové tenisky sladěné s barvou mikiny a krajkovou podprsenku i s kalhotkama. Ty poslední dvě položky jsem si teda zaplatila ze svýho, aby o tom máma s tátou nevěděli. Taky nemusí vědět všechno, ne?

Vždyť budu se svým klukem čtrnáct dní bez rodičů a člověk nikdy neví, co se může stát. Zvlášť, když mi už bylo patnáct a chodíme spolu skoro rok, takže by už bylo pomalu na čase, abysme od líbaček popošli někam dál. Zatím jsme o tom teda spolu nikdy nemluvili. Ale o takových věcech se prostě mluví blbě. Až nazraje čas, samy přijdou. A mně přišlo, že ten čas by mohl nazrát tak třetí noc na tomhle táboře. Zkrátka můj plán byl naprosto dokonalý a promyšlený do všech detailů. Jenže narazil na jednu drobnost, a sice že dokonalý plán neexistuje.

Když nastal ten slavný den, kdy jsme měli vyrazit na náš nečekaně společný táborový zážitek, Slávek byl už od rána nějak bez nálady.

Na zastávce, když jsem ho jako vyprovázela, mi to nedalo a zeptala jsem se ho.

„Co je s tebou?“

„Nic.“

„Těšíš se přece na tábor, ne?“

„Jo.“

„Tak proč se tváříš jak přelitej kaktus?“

Povzdechl si. „Asi je to blbý říkat, Hanko, ale…“

Ztuhla jsem. Co bych dělala, kdyby se se mnou teď chtěl rozejít, napadlo mě.

„… prostě se mi po tobě bude stýskat.“

Uf, spadl mi kámen ze srdce.

„Ale nebude,“ ujistila jsem ho. Cukaly mi přitom koutky.

Slávek na mě hleděl trochu dotčeně.

„Aspoň že tobě to vrásky nedělá,“ kouknul naštvaně kamsi za mě na imaginárního blba.

Měla jsem sto chutí mu všechno vyklopit, ale na poslední chvíli jsem se zarazila. Přece to teď nezkazím.

„Vždyť vím, že si budeme volat, psát si a těšit se na sebe, ne? To dáme. Je to jenom čtrnáct dní.“ Povzbudivě jsem se usmála. Kývnul.

„Hele, a nemohla bys přijet na Vozovice dřív? Že bysme se třeba mohli aspoň potkat v parku u jezírka, jako loni.“ V očích měl cosi, co připomínalo malý roztomilý štěňátko, a já ho měla sto chutí podrbat za uchem. Ale i tohle pokušení jsem zahnala do boudy.

„Počítají se mnou až za dva týdny. Teď mají děsnej fofr. A já je nechci otravovat.“

Naštěstí zrovna přijel autobus. Už jsem do něj chtěla nastoupit, ale Slávek mě zarazil.

„Radši se mnou nejezdi. Kdybych tě viděl na nádraží u vlaku, nejspíš mě to rozhodí ještě víc.“

Dal mi pusu a zmizel v busu. Já zůstala zaraženě stát. S touhle verzí jsem samozřejmě nepočítala. Jinak bylo všechno připravený naprosto dokonale. Bágl jsem měla už od předchozího dne na Smícháči v úschovně, kde jsem si ho nechala, když jsme jeli s našima nakupovat. Trochu se sice divili, ale nějak jsem to okecala. Naštěstí jsem je nemusela ani moc přesvědčovat, aby mě na nádraží v den mého odjezdu nevezli. Chápali, že mě má doprovodit Slávek a chceme mít při loučení soukromí. Informaci, že vlastně jedeme na stejný tábor, jsem si pořád nechávala na chvíli, až se sama provalí. Proč ji vytahovat, když v tomto směru nezazněla žádná otázka.

Takže jsem jeho přání ani vyslyšet nemohla a nekompromisně jsem nastoupila za ním. Už jsem si připravovala, čím svoje rozhodnutí obhájím, ale předběhl mě.

„Já věděl, že ti budu chybět,“ vyhrkl s ulehčeným výrazem a cvrnknul mě láskyplně prstem do nosu.

OK, jestli v tom, že kašlu na jeho přání, vidí důkaz lásky, přece mu to nebudu vyvracet.

Když jsme ale mířili k vlaku, začínala jsem mít pocit, že tenhle plán možná nebyl až tak geniální, jak se mi posledních pár měsíců zdálo. Držela jsem Slávka za ruku, kterou jsem mu musela dát já, jako ostatně skoro vždycky. Jenže pak se k nám přidružili dva další praktikanti, Matěj a Dan, a jedna praktikantka. Míša. Docela sympatická, ale když se k nám blížila, Slávek moji ruku pustil. A představil mě jako Hanku. Ne jako svoji holku Hanku. Prostě Hanku. Usmívala se na něho, na mě i na ostatní dva kluky a hned začali všichni vzpomínat na nějakou noční bojovku, na který se jim čtyři děti poblinkaly. Buď strachy, nebo z toho guláše, co předtím večeřely. A i když jim to přišlo strašně vtipný, mě ani jedna z těch dvou variant nijak zvlášť nepobavila.

Omluvila jsem se, že si musím odskočit, a šla si vyzvednout batoh. Když jsem se vrátila, tak tam prostě nebyli. Vlak měl odjet asi za dvě minuty, takže mi došlo, že už jsou nejspíš v něm.

Procházela jsem s těžkým báglem jeden vagón za druhým a v duchu si nadávala jako špaček. Kdo jen mi do hlavy nasadil tak debilní nápad? No a pak jsem uviděla Slávka, jak stojí v chodbičce, vyklání se ze staženýho okýnka a usilovně mě vyhlíží. Teď měla nastat moje hvězdná chvíle. Teď mu vrátím všechny ty překvápka, který on připravoval mně.

Zaklepala jsem mu na rameno, prudce se otočil. A víte, co z něj vypadlo?

„Co tu děláš? Za chvíli to jede. Nerad bych tě vzal s sebou.“

Bylo mi do breku, ale najevo bych to nedala ani za nic. Jen jsem se k němu obrátila zády, abych mu předvedla, že tam mám bágl a že teda jedu taky.

Když jsem se zase otočila zpátky, nechápavě na mě hleděl.

„Ty přece jen jedeš na zámek dřív?“

Zavrtěla jsem hlavou. A pak mu to asi došlo. Možná podle toho ešusu, co visel na gumičce svrchu batohu.

Vyvalil na mě oči. Konečně, na tenhle okamžik jsem čekala.

„Snad taky nejedeš na nějakej tábor?“

Kdyby se ten vlak právě nerozjel a mírně jsme při tom nenadskočili, tak do Slávka asi budu muset strčit, protože jsem byla přesvědčená, že si stojí na vedení.

02

Cesta vlakem už byla o něco snesitelnější. Když jsem Slávkovi vysvětlila, že nejedu jen tak na nějaký tábor, ale na ten jeho, neobjímal mě sice a nevyhazoval radostí do vzduchu, ale přišlo mi, že vypadá docela potěšeně. Musela jsem vyprávět ostatním praktikantům, kteří s námi jeli v kupé, jak se mi to před Slávkem podařilo utajit, a ti se celkem bavili. Přidávali další a další táborové historky, kterým se smáli jako šílenci, takže jsem se aspoň dozvěděla, že v následujících dvou týdnech můžu očekávat pěkný blázinec, a postupně jsem se na to psychicky připravovala. A tak nám uběhla asi tříhodinová cesta, při který jsme dvakrát přesedali.

Od nádraží jsme pak s těma narvanejma báglama ještě docela dlouhý kus šli, takže když jsme prošli dřevěnou táborovou branou s nápisem Údolí veverek, už jsem byla totálně vyřízená. Jediný, co mi dodávalo sílu, byla jistota, že tahle štreka končí, já se můžu někde ubytovat, vlastně kdekoliv, kde bude postel, natáhnout se a nejlíp usnout. I když mi bylo jasný, jak jsem viděla to veselý dětský hemžení kolem, že tak jednoduchý to asi nebude. Ani ve snu mě ale nenapadlo, že tímhle moje noční můra ještě ani zdaleka nezačala.

Slávek mě dostrkal před nějakou místní hlavní vedoucí a představil mě jako svoji přítelkyni, která tady sice ještě nikdy nebyla, ale bude tu dělat letos praktikantku. A ještě ji ujistil, že mě patřičně zaučí a vycvičí, takže do toho vpluju jako po másle. Což od něj bylo opravdu roztomilé, měla jsem chuť mu za to vycvičení nechat kostku másla rozpustit na hlavě.

Ženská si mě nicméně změřila podezřívavým pohledem, takže jsem usoudila, že buď po té cestě musím vypadat fakt děsně, nebo si v tomhle případě mohl asi radši odpustit tu přítelkyni. Třeba tu párečky nejsou vítány.

Pak vedoucí zalistovala v nějakých papírech a pronesla tu osudovou větu: „Ale my tu letos nikoho nového nemáme.“

Slávek se nechápavě podíval na ni, pak na mě.

Nejdřív mě napadlo, jestli to není nějaký test, aby si jako prověřili, jak dokážu reagovat ve vypjatých situacích.

Vzhledem k tomu, že jsem zareagovala slovy: „To si ze mě děláte prdel?“, dost pravděpodobně bych takovým testem neprošla.

„Mrkni na to ještě, Veveřice. Hanka Holubová, posílala přihlášku mailem.“

Zatímco Veveřice znova, i když trochu neochotně a s pochybovačným výrazem, prolistovala papíry, Slávek rychle kývnul na mě, abych si připravila ty svoje.

Vytáhla jsem z tašky desky se všemi dokumenty. Kromě přihlášky taky souhlas rodičů, potvrzení od doktora o hygienické způsobilosti a od psychiatra o tom, že nejsem masovej vrah. No dobře, to poslední nikdo nevyžadoval, takže se může stát, že mezi táborovými praktikanty jsou i masoví vrazi.

Vedoucí si ode mě vzala papíry, jen do nich letmo koukla a zase mi je vrátila.

„Ale to nemáš k nám. Tahle přihláška je na Vřesoviště.“

„Ježišmarjá, to snad ne,“ uslyšela jsem ránu, jak se Slávek vedle mě praštil do čela. „Ty ses přihlásila k tomu psychopatovi?!“

„Copak tady jsou dva tábory?“ dívala jsem se nechápavě na vedoucí.

„Minimálně,“ opáčila a ironicky se při tom ušklíbla. „Příště se, mládeži, musíte domluvit, kam vlastně jedete.“

„A nemohla by tu Hanka přece jen zůstat?“

Přidala jsem se ke Slávkovu prosebnému pohledu. „Nešlo by to, prosím?“

„Obávám se, že nešlo. Jednak máme plno. Jednak nemáš potřebné doklady, třeba souhlas rodičů. Ten je na Vřesoviště. No a pak jsi taky dost nezodpovědná, řekla bych.“

„Já?“ vyvalila jsem na ni oči, do kterých se mi pomalu začaly hrnout slzy.

„Přihlásila ses někam, počítají s tebou, těžko by teď sháněli někoho jiného. Vykašlat se na to by byl docela podraz, nemyslíš?“

Rychle jsem zamrkala. Být tady za nezodpovědnou popletu, a ještě fňuknu, to už bych si připadala jako totální blbec.

Kývla jsem a otočila se k odchodu.

„Tak nashle.“ Vyrazila jsem rychlým krokem pryč.

„Hodně štěstí!“ zavolala za mnou vedoucí ještě.

„Počkej,“ doběhl mě Slávek. Zastavila jsem se a koukla na něj. Že by nějaký návrh řešení?

„Jen si hodím bágl do chatky a ukážu ti cestu, sama bys tam netrefila.“

Nečekal, co mu odpovím, a odklusal.

Já jsem ale čekala. Pravdu měli oba. Když se k něčemu zavážu, tak to musím dodržet. A navíc jsem vůbec netušila, jak se na to pitomý Vřesoviště mám dostat.

Když se Slávek vrátil, vyrazili jsme pěšinou mezi poli a většinou mlčeli. Teda já mlčela a Slávek občas něco prohodil, ale kdyby mlčel, bylo by to lepší.

„Nechápu, proč jsi mi to neřekla. To je sice hezký, žes mě chtěla překvapit, ale když člověk nedokáže překvapení pořádně promyslet, tak se na to má vykašlat. Pro příště nech veškerý překvapování radši na mně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlajka Viktora Vaňka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.