Lily Kingová

Milovat
a psát

JOTA / 2022

WRITERS & LOVERS

Copyright © Lily King, 2020

Vydáno po dohodě s Grove Atlantic, Inc.

Translation © Ina Leckie, 2021

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-218-8

Mé sestře Lise,
s láskou a vděčností

Uzavřela jsem se sebou dohodu. Nebudu po ránu přemýšlet o penězích. Jako když se teenager snaží nemyslet na sex. Ale já se taky snažím nemyslet na sex. Nebo na Lukea. Nebo na smrt. Což znamená nemyslet na mámu, protože máma v zimě na dovolené umřela. Je toho hrozně moc, o čem po ránu nesmím přemýšlet, abych byla schopná začít psát.

Můj bytný Adam sleduje, jak venčím jeho psa. Vracím se příjezdovkou zpátky k domu a on se v obleku a v nablýskaných polobotkách opírá o svůj podobně nablýskaný Mercedes. Potřebuje po ránu uznání, povzbuzení. To asi kdekdo, řekla bych. Vychutnává si kontrast mezi svým a mým vzhledem – jsem venku ve starých šortkách a s neučesanými vlasy.

„To jsi dneska vstala brzo,“ podotkl, když jsem přišla blíž.

Vždycky vstávám brzy. „Ty taky.“

„To víš, mám schůzku na soudu se znalcem přesně v sedm.“

Žasni. Obdivuj mě. Obdivuj ty pojmy: soud, znalec, přesně v sedm.

„No jo, někdo to dělat musí.“

Nerada se s Adamem bavím. A myslím, že on se mnou taky. Procházím kolem něj a pes mi škube vodítkem, protože kousek před ním se zrovna mihla veverka a zmizela mezi laťkami plotu lemujícího jeho vilu.

„Tak,“ pronese Adam rozšafně, abych mu jen tak neutekla. „Jak jsi na tom s tím svým románem?“ Vyslovil to, jako bych si výraz román sama vymyslela. Pořád se opírá zadkem o auto a ke mně otočil jen hlavu, asi je mu v té póze tak pohodlně, že se jí nechce vzdát.

„V pohodě.“ Včelí roj se mi v hrudi zahemžil a pár včeliček se vydalo ramenem a rukou k mé dlani. Několik slov nechtěné konverzace a celé ráno budu mít zkažené. „Jdu se na to zase vrhnout. Čas letí. Mám dvojitou šichtu.“

Dotáhla jsem Adamova psa k zadním dveřím, odepnula mu vodítko, pošťouchla ho dovnitř a rychle seběhla po schůdkách zpátky dolů.

„Kolik už máš stránek?“

„Tak stovku, dvě, spíš.“ Nezastavila jsem se. Jsem už vpůli cesty do kamrlíku vedle jeho garáže.

„Víš,“ odlepil se Adam konečně od auta a odmlčel se, aby si vynutil mou pozornost, „mně to pořád fascinuje, že si myslíš, že máš co říct.“

Sedím u stolu a civím na ty věty, co jsem napsala, než jsem šla venčit psa. Nepamatuju si je. Nepamatuju se, že jsem je napsala. Jsem tak unavená. Oči mi sjely k zeleným číslicím na displeji rádia s budíkem. Ani ne tři hodiny a budu se muset začít chystat na odpolední směnu.

Adam chodil na školu s mým starším bráchou Calebem – vlastně mám pocit, že byl Caleb do něj tehdy i trochu zamilovaný – a on mi za to nechává tohle bydlení za slušnou cenu. A ještě mi slevil, protože mu ráno venčím psa. Tenhle přístavek byl původně jen taková zahradnická bouda na nářadí a na přesazování, dodnes to tu zavání hlínou a tlejícím listím. Většinu míst zabírá můj široký futon, a jinak se mi sem vešel už jen psací stůl se židlí a pár polic. A v koupelně mám ještě jednoplotýnkový vařič a topinkovač.

Postavila jsem znovu na čaj. Na černý čaj.

Nepíšu proto, že si myslím, že mám co říct.

Píšu, protože kdybych nepsala, bylo by mi ještě hůř.

O půl desáté se zvedám od psacího stolu. Musím si přeprat rukáv bílé halenky s plisováním; mám na něm ze včerejška flíčky od roštěnky a ostružin. Tak, ještě přežehlit, aby to rychle uschlo, hodit na ramínko a ramínko pověsit do očka nahoře na batohu. Natáhnu si černé pracovní kalhoty a tričko, vlasy sčešu do culíku a popadnu batoh.

S kolem musím z garáže vycouvat. Je to div, že se vůbec vejde mezi všechno to harampádí, co tam Adam skladuje: starý hluboký kočár, golfáč, vysokou židličku, dětskou sedačku do auta, matrace, dvě kancelářské skříňky, lyže, skateboardy, plážová lehátka, zahradní louče, stolní fotbal… Zbytek prostoru v garáži zabírá červený minivan jeho bývalé ženy. Nechala ho tu loni stejně jako všechno ostatní, jen u dětí udělala výjimku, když se stěhovala na Havaj.

„Takový fajnový auto, a on ho tu nechá takhle stát ladem,“ povzdechla si onehdy uklízečka Oli, když hledala hadici. Oli je z Trinidadu a je schopná schovat i plastovou odměrku od pracího prostředku a poslat ji domů rodině. Z těch věcí v garáži se může zbláznit.

Jedu po Carlton Street, na křižovatce Beacon kašlu na červenou a mířím na Commonwealth Avenue. Kolem hučí proudy aut. Sklouznu ze sedla a čekám s rozrůstajícím se houfem studentů na zelenou. Pár se jich uznale kření, že si tak troufám. Je to staré dětské kolo, kterému se tu podle protáhlého sedla říká banán. Našla jsem ho v květnu na jedné hromadě šrotu ve Rhode Islandu. Dali jsme ho s Lukem dokupy, pořídili jsme na něj nový promazaný řetěz, poštelovali brzdy a zarezlou sedlovou tyčí jsme kroutili, dokud jsme ji nedostali na mou výšku. Lanka k přehazovačce jsou vedená vnitřkem kostry, a tak se banán zdá být výkonnější, než ve skutečnosti je, jako kdyby v něm byl zabudovaný nějaký tajný motor. Mně se vůbec líbí, jak to kolo celkově připomíná chopper, tím jak má vysoká řídítka a to podlouhlé polstrované sedlo s opěrkou vzadu, kterou si užiju vždycky, když se vezu z kopce. Sama jsem banán jako malá neměla, jen obyčejné, ale moje nejlepší kamarádka ano a často jsme si je spolu klidně i na několik dnů vyměnily. Tady ti školáci jsou moc mladí, ti už ježdění na banánu nezažili. Je to zvláštní, nepatřit už mezi ty nejmladší dospělé lidi. Je mi jednatřicet a moje máma je už po smrti.

Semafor přepnul, sedám na banán, překonávám všech šest jízdních pruhů na Comm Ave. Pak musím trochu zabrat nahoru na nájezd na Most Bostonské univerzity a po něm přejedu na druhý břeh Charles River, do Cambridge. Někdy nedojedu ani na most, než se složím. Jindy mě to dožene nad řekou. Ale dnes jsem docela v pohodě. Dnes to mám slušně pod kontrolou. Sjela jsem dolů na chodník na nábřežní straně rušné Memorial Drive. Vrcholí léto a i ta řeka se valí jaksi unaveně. U břehů se v rákosí pohupují chuchvalce bílé pěny. Podobá se té, co mívala Pacova matka v koutcích úst ke konci celého dne nepřetržitého žehrání v kuchyni. Ještě že už aspoň tam nebydlím. I ten Adamův zahradnický kamrlík je lepší, než byl ten byt v městečku nedaleko Barcelony.

Přejedu na druhou stranu na River Street a Western Ave a odbočím z betonového povrchu na zpevněnou pěšinu, která se táhne těsně kolem říčního břehu. Jsem v pohodě. Až do chvíle, než uvidím divoké husy.

Jsou na svém obvyklém místě, nedaleko paty lávky pro pěší, je jich tak dvacet, možná i třicet, popocházejí po břehu, otáčejí krky na všechny strany a strkají zobáky do svého vlastního i cizího peří, nebo jimi spásají poslední chomáče trávy na holé zemi. Jak se k nim blížím, ozývají se čím dál hlasitěji, gagotají, brblají a rozhořčeně kejhají. Jsou ale na vyrušování na téhle cestě zvyklé a uhnou vždycky jen minimálně, některé přitom ještě naznačí výpad zobákem k mým nohám, jak mezi nimi šlapu do pedálů. Většina se jich nepohne, ani když jim ocasní pera brnknou o špice kola. Ale je mezi nimi i pár hysterických osobností, které se při mém průjezdu naopak s poděšeným křikem vrhají jako o život na vodu.

Zbožňuju ty opeřence. Hruď se mi dme, div nepukne, když je vidím; dodávají mi víru, že všechno zas jednou bude fajn, že tohle období zvládnu, stejně jako jsem zvládla jiné situace, že to nedozírné a hrozivé prázdno přede mnou je jen přelud, že život je barevnější a veselejší, než na kolik jej hodnotím. Jenomže hned v patách tomuhle pocitu, tomu tušení, že ještě není všechno ztraceno, se táhne nutkavá potřeba říct o tom mámě, dát jí vědět, že jsem dnes v pohodě, že začínám cítit cosi, co se snad podobá spokojenosti, že možná ještě pořád přece jen dokážu být spokojená. Chtěla by o tom vědět. Ale já jí to říct nemůžu, nemám jak. To je ta zeď, do které vždycky narazím, když se mi den daří jako dnes. Moje máma si o mě dělá starosti, a já jí nemůžu říct, že jsem v pohodě.

Husám je fuk, že zase brečím, jsou na to už zvyklé. Štěbetají a kejhají, a zvuky, co vydávám já, se mezi jejich hlasy docela ztratí. V protisměru se vynořila nějaká běžkyně a hned uhýbá z pěšiny, asi poznala, že ji moc nevnímám. U velkého hausbótu už hejna hus řídnou. U mostu Larze Andersona odbočím doprava na JFK a zamířím na Harvard Square. Ta jízda na kole je jakýsi můj způsob očištění, a to mi pak obyčejně vydrží aspoň pár hodin.

***

Restaurace Iris se nachází ve třetím patře velké cihlové budovy, která patří Harvardskému společenskému klubu. Začali ten prostor pronajímat asi před deseti lety, aby mohli splatit skoro sto tisíc dolarů dluhů na daních. V létě tu moc studentů nebývá a většinou chodí do budovy vstupem na opačné straně, ale občas je tu slyšet hudba a hlasy, když zkoušejí. Mají tu vlastní divadelní sál a v jejich představeních se to hemží muži v ženských kostýmech, a taky tu působí vokální skupina, jejíž členové chodí ve smokingu snad i spát.

Zamkla jsem kolo u sloupku značky parkoviště a zamířila po žulovém schodišti do velkých dveří. Tony, jeden z vrchních číšníků, je už skoro v prvním patře; uniformu z čistírny si nese přehozenou přes loket. Tony dostává ty nejlepší směny, takže si může profesionální čistírnu dovolit. To schodiště je veliké, rozlehlé, potažené umaštěným a flekatým kobercem, který zřejmě kdysi býval temně rudý a huňatý. Počkala jsem, až Tony dojde do patra a přejde k další části schodiště, a teprve pak jsem se hnula. Cestou nahoru míjím portréty prezidentů, kteří byli členy tohoto klubu: Adamse, Adamse, Roosevelta, Roosevelta a Kennedyho. O patro výš je schodiště užší. Tony se loudá, je sotva v polovině, tak zpomaluju i já, a ještě víc. Světlo shora zastínil Gory na cestě dolů.

„Zdar Tony, kámo, jak to jde?“

„Ále jo, jde to, i když by to pořád stálo…“

Gory se zachechtal. Blíží se ke mně a schodiště se chvěje.

„Deš pozdě, holka.“

Nejdu, on to říká všem ženským místo pozdravu. Beztak ani neví, jak se jmenuju. Cítím, jak se schod, na kterém stojím, prohnul, když na něj došlápl i on. Míjíme se a on ještě přes rameno podotkne: „Dneska večír bude rušno. Skoro dvě stovky rezervaček.“ To si myslí, že už je odpoledne? „A ten kluk, co má pohotovost, volal, že je nemocnej.“

Ten kluk, co má pohotovost, je Harry, můj jediný spojenec v Iris. A není nemocnej, jede s naším novým pikolíkem do Provincetownu.

„Dneska si nachystej dlouhý železo,“ radí mi ještě Gory poťouchle.

„Bez toho nedám ani ránu,“ ujišťuju ho.

Dlouhý železo, golfová hůl. Když jsem tu byla na pohovoru, nějak se mu povedlo vytáhnout ze mě i to o mé golfové minulosti. A vyšlo najevo, že on hraje kroket. A ne jen tak pro zábavu u někoho na zahradě, ale profesionálně, závodně. Prý je to dokonce jeden z nejlepších hráčů kroketu v téhle zemi. Iris si otevřel po jednom velkém vítězství.

O kus níž pode mnou ještě párkrát hlasitě popotáhl, zachrchlal, polkl, vzdychl a potom už s pytlíkem s velikým nápisem Cambridgeská spořitelna, naditým hotovostní tržbou za včerejšek, vyšel ven do ulice. Ještě jsem si stihla všimnout, že mu na záda někdo přilípl poznámkový lístek se slovy

PŘEPADNI MĚ, PROSÍM.

„Ale kurňa, Kejsi-Kdejsi,“ ozvala se Dana, sotva jsem došla nahoru, „tebe ještě nikdo nevyrazil?“ Naklání se nad pultíkem naší hostesky Fabiany a dělá rozpis stolů. Hrabe skoro nečitelně a zaručeně to nerozdělí férově.

Jdu sálem dozadu na toaletu, převléknu se do pracovní bílé halenky, stáhnu vlasy do vyžadovaného pevného drdolu, ze kterého mě zase rozbolí hlava, a vrátím se do sálu. Dana s Tonym přesouvají do své části stoly pro větší skupiny hostů, a taky soustolí a rezervace pro štamgasty a samozřejmě sponzory podniku, kterým se nic neúčtuje, ale oni zato nechávají astronomické dýško. Nevím vlastně, jestli jsou Dana a Tony kámoši i mimo práci, ale na každé směně jedou jako dvojka sehraných posedlých skejťáků, co jeden druhého věčně hecují do další šílenosti, a pak se můžou po place jen tak courat, když si to tak šikovně zorganizovali, a odsejpá jim to jako po másle. Zaručeně spolu nespí. Dana nesnáší, když se jí někdo dotýká – když se jednou před pikolíkem zmínila, že ji bolí záda a on jí chtěl promasírovat šíji, málem mu přerazila ruku. A Tony zase pořád dokola mele o své přítelkyni, a přitom na směnách osahává ostatní číšníky. Mají ale spolu něco na Goryho a na našeho šéfa Marcuse, buď nějaké kompro, anebo s nimi v něčem přímo jedou. Myslíme si s Harrym, že jde o drogy od Tonyho bratra, který je co chvíli v base a o kterém se Tony zmíní, jenom když je úplně na namol, a ještě se pokaždé dožaduje, abychom mu odpřisáhli, že budeme mlčet jako hrob, jako kdybychom to od něj ještě v životě neslyšeli. Máme pro Danu s Tonym společnou přezdívku Twisted Sister podlé té heavymetalové kapely a snažíme se nekřížit jim příliš cestu.

„Vy jste mi zase ukradli dva stoly z mojí sekce,“ všimla si zrovna Yasmin.

„My máme dvě osmičky,“ odbyl ji Tony.

„Tak si tam sakra hoďte svoje stoly. Tyhle patří mně, vy hovada.“

Yasmin se narodila v Eritreji a vyrostla v Delaware, ale má přečtenou spoustu věcí od Martina Amise a Roddyho Doylea. Na Twisted Sister ovšem bohužel nestačí. Nadechla jsem se, že se jí zastanu, ale Dana je rychlejší. „Padej pro kytky, Kejsi-Aťužtunejsi,“ míří na mě ukazovákem. Dana i Tony jsou vrchní. A těm se neodmlouvá.

***

Oběd je nádeničina pro amatéry. Práce pro nově najatou pracovní sílu a pro mazáky, co dělají dvojité šichty, co vezmou každou další hodinu práce, kterou jim vedení dopřeje. Já pracuju jako servírka už od osmnácti, takže tady jsem se vypracovala z nováčka na mazáka za šest neděl. Prachy v poledne jsou v porovnání s večerem almužna, jedině že má člověk kliku na skupinku advokátů nebo těch přitroublých biovědátorů, co přišli zalít nějaký objev rundou martini, která jim přece jen povytáhne pár babek ze šrajtoflí. Jídelna je zalitá sluncem, a to světlo tu působí nepřirozeně, mění všechny barvy. Mám tady radši soumrak, když za okny pomalu houstne tma a měkké oranžové světlo ze zlatavých nástěnných svítidel zamaskuje mastné fleky na ubrusech a ne tak naprosto dokonale vyleštěné sklenky na víno. Přes den tu mžouráme do denního jasu. Zákazníci si objednávají kafe, sotva sednou ke stolu. A dokonce je slyšet i muziku, co pouští barmanka Mia. Většinou teda Davea Matthewse. Je z něj úplně hotová. Gory je v poledne často střízlivý a Marcus bývá taky poměrně neškodný, v tichosti si pracuje v kanceláři a nás nechává na pokoji. Přes den se nic moc neděje.

Ale stejně to letí. Než hodiny na Harvardském náměstí odbily poledne, už jsem měla na krku tři dvojky a jednu pětku. Ani přemýšlet pak není čas. Všechno to musí běžet docela automaticky. Člověk je jak tenisák: to lítáš z jedné strany placu na druhou, kolem dokola, bez ustání, dokud hosté od „tvých“ stolů neodejdou, a pak už jen sedíš s kalkulačkou a sčítáš dýško ze všech plateb kartou a vysolíš z toho i barmance a pikolíkům. Dveře se zase zamknou, Mia pustí na plný pecky svou nejmilejší „Crash Into Me“ a libuje si, jak v ní Dave opakovaně škemrá, aby se do něj zbláznila, a když jsou konečně všechny stoly v cajku, sklo se blyští a příbory si hoví zabalený do ubrousků, zbejvá ti hodinka, kdy můžeš vystrčit nos ven na náměstí, než ti naskočí večerní šichta.

Zašla jsem do banky u Coopu. Už je tu fronta a jen jeden pokladník. Na bronzové tabulce má jméno LINCOLN LUGG. Připomnělo mi to, jak mí nevlastní bráchové říkali, že jdou házet Lincoln logs, Lincolnovy klády, když šli na velkou. Ten mladší mě vždycky tahal do koupelny, aby mi předvedl, jak dlouhá se mu povedla. Někdy jsme se šli mrknout všichni. Jestli jednou vyhledám psychologa, abych s ním mohla probrat svoje dětství, a on se mě zeptá na nějaké šťastné chvíle s tátou a Ann, tak mu budu vyprávět, jak jsme se občas shlukli kolem záchodové mísy a žasli nad některou Charlieho abnormálně dlouhou Lincolnovou kládou.

Konečně jsem přišla na řadu a Lincoln Lugg za přepážkou není z mého pobaveného výrazu vůbec nadšený. Někdo už prostě takový je, že trpí pocitem, že ostatní se zaručeně baví na jeho účet. Položila jsem před něj na pultík svazeček bankovek. Ani z toho ten chlap nemá radost. Člověk by řekl, že se takový pokladník aspoň usměje, že to klientovi (a ostatně i svému zaměstnavateli) přeje, že se konečně vyšvihl v kariéře až k večerním šichtám a dvojnásobnému úvazku, a tak si teď může uložit na účet celých 661 doláčů.

„Hotovost si můžete uložit i v bankomatu, víte to?“ Bere sotva špičkami prstů moje peníze z pultu. To se jako nerad dotýká peněz? Jaký typ člověka se nerad dotýká peněz?

„Já vím, ale je to hotovost a já bych –“

„Nikdo vám ty peníze neukradne, když se jednou ocitnou v bankomatu.“

„Já si prostě chci být jistá, že se dostanou na můj účet a ne třeba na nějaký cizí.“

„Disponujeme přísně regulovaným systemizovaným protokolem. Navíc se pořizuje videozáznam z transakce. To, co činíte tady a teď, je mnohem méně bezpečné.“

„Jenže já si ukládání peněz tímto způsobem zkrátka víc užívám. Tak mi to prosím nekazte. Ona se tam tahle suma stejně sotva jen ohřeje, než mi ji vycucnou federální exekutoři, tak mi dovolte aspoň tohle potěšení, ano?“

Lincoln Lugg přepočítává moje bankovky a pohybuje přitom nepatrně rty. Mlčky.

Jsem zadlužená. Jsem tak zadlužená, že i kdyby mi Marcus dal všechny směny, polední i večerní, které má, stejně bych se z toho neměla šanci vyhrabat. Moje půjčky na střední a na vysokou se všechny sesypaly, zatímco jsem byla ve Španělsku, a když jsem se vrátila, zjistila jsem, že penále, poplatky a upomínky mou původní dlužnou sumičku téměř zdvojnásobily. Teď to můžu tak akorát udržovat, splácet minimální částky, až dokud – a to je ta otázka: dokud co? Dokdy? Odpověď na ni neexistuje. Je to součást mých nočních můr.

Po setkání s Lincolnem Luggem jsem se venku na lavičce před Unitářským kostelem rozplakala. Jen tiše, jen pro sebe, aby si nikdo nevšiml, prostě už nedokážu zadržet slzy, když mě tahle nálada přepadne. Po chvíli se zvednu a vyrazím na Mount Auburn Street k Salvatorovi, do knihkupectví se zahraniční literaturou. Pracovala jsem tam v jednadevadesátém, to je už šest let. To byla ta doba po mém návratu z Paříže a před tím, než jsem se přesunula do Pensylvánie a do Albuquerque a pak do Oregonu a do Španělska a nakonec na Rhode Island. Doba před Lukem. Předtím, než máma odjela se čtyřmi přáteli do Chile a jako jediná z nich se už nevrátila.

Vypadá to tu jinak. Je tu víc čisto. Regály jsou přeskládané, tam, kde bývaly staré jazyky, je teď pokladna, ale vzadu, kde jsme obvykle postávaly s Mariou, se nic nezměnilo. Najali mě tehdy, abych Marii pomáhala s francouzskou literaturou. Já jsem se zrovna vrátila z Francie a myslela jsem si, že i když je Maria Američanka, tak spolu budeme mluvit jenom francouzsky a budeme se bavit o Proustovi a Célinovi a o Durasové, což byla tehdy velice populární jména, ale dopadlo to tak, že jsme mluvily anglicky a převážně o sexu, což ale mělo svým způsobem taky tak trochu francouzský šmrnc. Jediná konkrétní debata z celých těch osmi měsíců, na kterou si dnes vzpomenu, je to, jak se mi Maria svěřovala, že se jí zdálo, jak ji jednou lízala její kočka Kitty. Ten drsný kočičí jazyk prý byl naprostá rozkoš, jenže Kitty to zas tak úplně nezajímalo. Lízala ji chvilku, ale pak se začala věnovat vlastním tlapkám a Maria se vzbudila tím, jak na ni ze sna křičí: „Soustřeď se, Kitty, sakra, tak zaber ještě!“

Teď ale Maria vzadu není. Nikoho známého tu nevidím, ani cynického Východoněmce Manfreda, který vždycky pěnil, když se ho zákaznici ptali na Güntera Grasse, protože Grass se ostře vymezoval proti znovusjednocení Německa. Nahradili nás takoví zelenáči: klučina v kšiltovce a dívenka s vlasy až po zadek. Je pátek, tři hodiny odpoledne, a tak i oni už ucucávají Heineken, přesně jako dřív my.

Ze skladu vyšel Gabriel s další rundou. Ten vypadá pořád stejně: stříbřité kudrliny, trup oproti nohám disproporčně dlouhý. Byla jsem do něj jednu dobu zamilovaná. Byl tak chytrý, miloval knížky, jednal po telefonu se všemožnými nakladateli v zahraničí a mluvil při tom velmi často jejich řečí. A oplýval takovým suchým černým humorem. Podává teď ostatním lahve, zabručí cosi pod fousy a všichni tři se smějí. To děvče se na něj kouká s tím samým výrazem, s jakým jsem na něj dřív civěla já.

Nebyla jsem tehdy ještě zlomená, když jsem dělala u Salvatora. Nebo jsem o tom aspoň nevěděla. Dluhy jsem měla mnohem menší, a ještě mě nepronásledovala ani Sallie Mae, ani EdFund, ani Collection Technology, ani Citibank, ani Chase. Měla jsem pronajatý pokojík v domě na Chauncy Street za osmdesát dolarů měsíčně. Všichni jsme se snažili prorazit jako spisovatelé a jen mít nějaké zaměstnání, než se nám to podaří. Nia a Abby pracovaly každá na románu, já jsem psala povídky a Russell byl básník. Vsadila bych tenkrát krk, že Russell u toho vydrží z nás všech nejdýl. Byl na sebe přísný, měl disciplínu, vstával každý den o půl páté, do sedmi psal, pak si zaběhl pět mil a vyrazil do knihovny, kde pracoval. A on to nakonec vzdal jako první a šel na práva. Dneska je z něj daňový poradce v Tampě. Druhá byla Abby. Její teta ji přesvědčila, že si má zkusit udělat zkoušku na realitní makléřku, jen tak, pro legraci. Později mi Abby vykládala, jak dál povoluje uzdu své představivosti, když chodí po různých domech a vymýšlí svým klientům nový život. Asi před měsícem jsem ji náhodou zahlídla před jednou luxusní rezidencí s bělostnými antickými sloupy. Nakláněla se hluboko do okénka černého SUVu na příjezdovce a strašně vehementně asi něčemu přikyvovala. Nia se seznámila s jistým badatelem z Miltonu, který oplýval dokonalou postavou a svěřeneckým fondem a který jí její román vrátil po patnácti stránkách s tím, že vyprávění v první osobě ženského rodu ho irituje. Nia mrskla rukopisem do smetí, provdala se za něj a odstěhovala se s ním do Houstonu, když pan vědec dostal práci v Rice.

Nechápala jsem to. Ani jednoho z nich jsem nechápala. Jeden po druhém to vzdali, odstěhovali se pryč a na jejich místech teď sedí budoucí inženýři z MIT. Jednou k Salvatorovi přišel kluk s culíkem a ptal se na O Racinovi od Barthese. Mluvili jsme spolu francouzsky. Šlo mu to líp než mně, jeho otec prý pocházel z Alžíru. Na podnájmu na Central Square, kde bydlel, mi udělal katalánský rybí guláš. Když jsme se líbali, voněl po Evropě. Pak mu skončila stáž a on se vrátil do Barcelony. Já jsem se přihlásila na program MFA v Pensylvánii a psali jsme si spolu milostné dopisy až do chvíle, než jsem začala chodit s jedním chlapíkem z workshopu, který smolil ponuré dvoustránkové povídky z prostředí mlynářských komunit v New Hampshire. Když jsme se rozešli, odstěhovala jsem se nakrátko do Albuquerque a pak jsem uvázla v městečku Bend v Oregonu u Caleba a jeho přítele Phila. Až tam za mnou doputoval dopis od Paca a začali jsme si znovu psát. V pátém dopise mi Paco poslal jednosměrnou letenku do Barcelony.

Prohlížím si tituly v sekci řecké literatury. To je jazyk, který se chci naučit jako další. Za rohem v italském koutku sedí na podlaze na turka další zákaznice s malým chlapečkem a čte mu Cuore. Má hluboký krásny hlas. V Barceloně jsem se trochu italsky naučila od kamarádky Giulie. Přecházím pár kroků k dlouhým policím francouzských děl, která jsou rozdělená podle nakladatelství: řady smetanových vazeb svazků s rudými titulky od Gallimards střídají modrobílé Éditions de Minuit a trochu lacině vyhlížející Livres de Poche, ještě dál pak extravagantní Pléiades ve zvláštní skleněné vitríně, knihy v kožené vazbě se zlaceným tiskem a tenkými zlatými proužky: Balzac, Montaigne a Valéry; hřbety se jim třpytí jako šperky. Všechny ty výtisky mi procházely rukama, otevírala jsem krabice a skládala je do kovových regálů ve skladu a do prodejny jsem je nosila jen po několika kouscích, často jsem se přitom hašteřila s Marií třeba o Hledání ztraceného času, které zbožňuju, ale ona tvrdila, že je to stejná nuda jako Middlemarch. Prohlásila dokonce, že když jí bylo sedmnáct, musela si to v létě při čtení Middlemarch snad několikrát sama udělat, aby se vůbec prokousala až do konce. Až jsem to měla kvůli tomu braku dole celé bolavé, stěžovala si ještě.

Vidím tu teď i O Racinovi, kterou jsme tehdy neměli, když ji tu Paco hledal. Musela jsem mu ji speciálně objednat. Dotýkám se kapičky lepidla na vršku vazby. Nikdy jsem kvůli Pacovi neplakala. Ty dva roky s ním jsou lehoučká vzpomínka. Přešli jsme postupně z franštiny k směsici katalánštiny a kastilštiny, kterou mě naučil, a já si říkám, že je to možná částečně důvod, proč mi Paco nechybí, že všechno, co jsme si kdy spolu řekli, bylo v jazycích, které už pomalu začínám zapomínat. Možná, že vůbec byl ten vztah pro mě vzrušující právě kvůli těm cizím jazykům, které to celé určitým způsobem povyšovaly, byla to pro mě větší výzva, když jsem se snažila dostát jeho víře v moje jazykové nadání, v mou schopnost absorbovat, napodobovat, přetvářet. Tahle dovednost se od Američanů většinou neočekává, je to kombinace umění slyšet zvuky, dobré paměti a chápání gramatiky, a tak jsem se jevila jako větší fenomén, než ve skutečnosti jsem. Každý rozhovor, každá konverzace byla příležitostí vyniknout, zažertovat, sebe pobavit a jeho překvapit. A přesto si dnes už nevzpomínám, o čem jsme spolu mluvívali. Konverzace v cizím jazyce mi v paměti neutkvějí tak dobře. Jsou jako to pero s neviditelným inkoustem, co mi máma poslala k Vánocům, když mi bylo patnáct a ona byla odstěhovaná, což byla ironie, kterou si ona neuvědomila, zato já ano.

Odešla jsem z obchodu dřív, než by mě Gabriel poznal, nebo mi někdo z jeho zaměstnanců zpoza pultu ochotně přispěchal na pomoc.

Nechtěla jsem se vrátit do Massachusetts, ale nic jiného mě nenapadlo. Nerada si připomínám ty dlouhé dny na Chauncy, psaní povídek ve vikýřovém okně ve třetím patře, popíjení turka v Algiers, večery protančené v Plough and Stars. Život byl tehdy jako pírko - lehounký a levný, a co levné nebylo, na to jsem vytáhla kreditku. Moje půjčky se prodávaly dál a dál a já jsem platila nejnižší možné splátky a nepřemýšlela jsem o tom, jak se to všechno nafukuje. Moje máma už byla tou dobou odstěhovaná ve Phoenixu a dvakrát ročně mi zaplatila letenku, abych za ní mohla přijet. Jinak jsme si spolu volaly, někdy i celé hodiny. Chodily jsme s telefonem i na záchod, lakovaly si nehty, vařily nebo si čistily zuby. Vždycky jsem podle zvuků v pozadí věděla, kde zrovna v tom svém mrňavém domečku je, třeba když zaskřípal sušák na prádlo, nebo cinkaly skleničky, jak je ukládala do myčky. Vyprávěla jsem jí o ostatních v knihkupectví a ona mně zase o svých kolezích v kanceláři – pracovala tehdy v administrativě guvernéra. Často jsem se znova a znova dožadovala jejích historek ze Santiaga de Cuba, kde vyrůstala jako dcera svých přistěhovalých rodičů, jinak rodilých Američanů. Její otec byl lékař a maminka zpívala populární hity v jednom klubu. Máma se mě tu a tam zeptala, jak často peru a jestli si pravidelně převlékám postel, a já na to vzdychala, ať té mateřské péče laskavě nechá, že to nemá v povaze, a pak jsme se obě zasmály, protože to byla pravda a já jsem jí to už odmala neměla za zlé. Dívám se zpátky do těch dob a připadá mi to jako naprostá rozmazlenost, všechen ten nekonečný čas a ty moje literární lásky a život před sebou, žádné mravenčení po celém těle a máma na drátě.

Nad střechami aut v ulici se vzduch rozehřívá víc než jinde a cihelné stěny budov se vlní a chvějí. Chodníky jsou teď plné lidí, všech těch dojíždějících z okolí, co se při chůzi ládují palačinkou z okýnka a ledovou kávou a jejich děti zas cucají brčkem chlazený milkšejk nebo Mountain Dew. Jdu středem ulice, abych se těm davům vyhnula, a po chvilce přejdu na druhou stranu k Dunsteru a zpátky do Iris. Vyběhla jsem po schodech kolem všech prezidentů a zapadla rovnou na toaletu, i když uniformu už na sobě mám. Tady nikdo není. Zahlédla jsem se v zrcadle nad umyvadlem; je trochu nakloněné, to kvůli lidem na vozíku, takže se vidím v trochu nezvyklém úhlu. Vypadám zničeně, vypadám jako člověk, který onemocněl a během pár měsíců rázem zestárl. Hledím sama sobě do očí. Ale vůbec to nejsou moje oči, aspoň ne ty, co jsem mívala. Tohle jsou oči někoho hrozně unaveného a zkroušeného, a když se do nich dívám, je mi smutno ještě víc a pak vidím i soucit s tím smutkem ve svých očích a pozoruju, jak se mi zaplavují slzami. Jsem oboje současně: ta smutná a ta, která by chtěla tu smutnou nějak utěšit. A pak mi začne být líto i té, co má tolik soucitu, protože je jasné, že si prošla tím samým. Ten začarovaný kruh nemá konce. Je to, jako když člověk vejde do maličké šatny se zrcadlem na třech stranách a v určitém úhlu vidí v té zužující se chodbě sám sebe, jak se vzdaluje a zmenšuje až do nekonečna. Je to stejný pocit, je mi líto nekonečně mnoha mých já. Opláchla jsem si obličej, kdyby se tu náhodou někdo objevil, ale sotva jsem si ho osušila papírovým ubrouskem ze zásobníku, rty se mi znovu zkrabatily a oči zalily.

Tak honem, stáhnout vlasy a ven. Stejně přicházím do jídelny pozdě. Twisted Sister už jede na plný výkon. Dana mě tepe pohledem.

„Padej na terasu. Svíčky.“

Na terasu vede francouzské okno za barem. Venku mě ovanul vlhký vzduch vůní růží a lilií a taky štiplavé řeřichy, jejímiž pestrobarevnými květy zdobí kuchaři talíře. Ze všech květináčů kape kalná voda a podlahová prkna jsou pod zábradlím mokrá. Voní to tu jako v létě po dešti u mámy na zahradě. Helena musela zalévat teprve před chvilkou. Helena je naše vrchní cukrářka a tahle oáza na střeše je její dílo.

Maryhandová má na jednom stolku v rohu postavený tác s čajovými svíčkami a džbánkem vody a nožem odlupuje ze skleněných nádobek vosk ze včerejška a sype ho do plechovky od čehosi.

„Tři a čtvrťák,“ prohodila tajuplně. Mluví svým prapodivným vlastním žargonem. Pracuje v Iris déle než kdokoli z nás.

Posadila jsem se vedle ní a utěrkou vysušuju ty sklenky, které už zbavila vosku, pak do každé kápnu trochu vody, aby se vosk nelepil přímo na dno, a do loužičky vložím novou svíčku.

Těžko říct, kolik je Maryhandové vlastně let. Je starší než já, ale o kolik, o tři roky nebo o dvacet? Rovné hnědé vlasy bez jediné šediny si stahuje béžovou gumičkou, má protáhlou tvář a dlouhou šíji. Vůbec všechno je na ní takové podlouhlé, připomíná spíš nohaté hříbě než upracovanou kobylu. Je to nejlepší servírka, s jakou jsem kdy pracovala, za všech okolností bohorovně klidná, ale rychlá a efektivní; stihne práce víc než ostatní. Všímá si všech stolů, nejen těch svých. Zachrání beze slova situaci, když člověk zapomene náročné šestce zapálit slavnostní flambovanou specialitu, nebo zjistí, že si ke stolu nepřinesl otvírák na víno. Když je večer ten největší frmol a všichni lítáme jak hadr na holi, když se talíře nahřívaly tak dlouho, že nejdou udržet ani přes utěrku, když kuchaři pomlouvají číšníky a servírky, když zákazníci čekají, kdy jim konečně někdo přinese ten předkrm, ten účet, tu vodu, ten džus navíc, Maryhandová to stejně okomentuje klidným protáhlým tónem.

„Dyk je to snadný jak chleba s máslem,“ pronese třeba a naloží si na dlouhé předloktí všechny talíře pro mou pětku naráz a nehne brvou.

„No tak, poď ven, ty jeden homunkule mrňavej,“ přesvědčuje teď vyhořelou svíčku na dně. Nikdo nikdy neřekne jen Mary. Jmenuje se Mary Handová, ale pro nás je to jedno slovo, Maryhandová. Pootočila nožem, vosk s uspokojivým lupnutím odprýskl od skla a oběma nám do tváří cáklo pár drobných kapiček vody, až jsme se zasmály.

Na terase je takhle fajn, když tu ještě nejsou lidi, slunce proskakuje korunami vysokých javorů a strakatí stoly, ale nerozpaluje vzduch tak jako dole na dusné rušné Massachusetts Avenue pod námi, a Heleniny kytky, kterých jsou tu snad stovky, si hoví v truhlících na nízké kamenné zídce, v květináčích na podlaze i v těch zavěšených, něco se košatí, něco splývá a jiné se zas pne a plazí, všechno to kvete a listy to má sytě a zdravě zelené. Ta zeleň se tu má evidentně náramně dobře a šíří tu i na lidi kolem sebe spokojenost, nebo aspoň pocit, že něco jako spokojenost existuje.

Moje máma měla taky zelený palec. Ráda bych se o tom teď zmínila Maryhandové, ale zatím jsem o mámě v práci ještě nikomu neřekla. Nechci být ta, co jí nedávno umřela matka. Bohatě stačí, že jsem ta holka, co nedávno dostala kopačky. Udělala jsem tu chybu, že jsem se svěřila Daně o Lukeovi hned na své první zkušební šichtě.

„Bují to tady všechno takhle vydatně každý rok?“

„Mmm, mmm,“ bručí souhlasně Maryhandová. Zjevně se jí zalíbilo to výstižné slovo bují. Věděla jsem, že se jí to bude líbit. „Helena má holt na flóóru táálent.“ Některá slova fakt neskutečně protahuje. Táálent na flóóóru.

„Jak dlouho už tu vlastně pracuješ?“

„Tak zhruba od časů prezidenta Trumana.“

Je na svoje soukromí skoupá. Nikdo neví, kde a jak bydlí, případně s kým žije. Podle Harryho je to jen otázka počtu koček, ale já si tím nejsem tak jistá. Povídá se, že prý kdysi chodila s Davidem Byrnem, prý snad na střední škole v Baltimore, ale někdo říká, že to bylo až na škole designu na Rhode Islandu. Ale všichni se shodnou na tom, že jí zlomil srdce, že už se z toho nikdy nevzpamatovala. Kdykoliv se před směnou nebo po ní náhodou ozve z rádia něco od Talking Heads, vždycky někdo honem přiskočí a rychle přeladí jinam.

„A jak ses sem dostala ty?“ ptá se mě na oplátku. „Ty nejseš ten typ, kterej si Marcus obvykle najímá.“

„Jak to myslíš?“

„No, že seš spíš jako my, ta stará skvadra.“ To myslí ty, které zaměstnal ještě bývalý správce podniku. „Taková cerebrálně zdatná.“

„Tím si nejsem zrovna jistá.“

„No ale víš, co znamená cerebrálně, takže tím sis to potvrdila.“

Na terasu vyšel Tony, nese nám rozpis. Bude tu dnes jen jeden velký stůl, nějaké výročí, deset lidí.

Srazily jsme tedy s Maryhandovou dva stoly k sobě a prostíráme na ně několik ubrusů tak, aby se překrývaly a rohy a okraje měly pěkně srovnané. Pak prostřeme i menší stoly a rozestavujeme na ně náčiní, všechno ještě pro jistotu znovu přeleštíme, skleničky taky. Následují svíčky a květiny, které jsem nachystala do váz už předtím. Pak už nás šéfkuchař svolává do servírny a vysvětluje nám co a jak se specialitami. Už jsem dělala s několika nerváky a náladovými kuchtíky, ale Thomas je klidný milý člověk. Nedopustí, aby se mu situace vymkla z rukou, ale nevzteká se a není sprostý. Netrpí nesnášenlivostí k ženám, dokonce ani k servírkám. Když udělám něco špatně, i když jsou zrovna fofry, Thomas jen pokývne hlavou, vezme talíř zpátky a za chviličku mi podá novou porci. A je taky dobrák. Všichni se vždycky hrneme na porci nějakého toho carpaccia navíc, na restované hřebenatky nebo boloňskou. V policích v servírně bývá docela vzadu, aby si Marcus nevšiml, fůra lehce vyšvindlovaného jídla, a my se v průběhu večera tajně ládujeme. Musím se dokázat v práci pořádně najíst, na doma si nemůžu dovolit kupovat skoro nic než cereálie a instantní nudle – ale dopřála bych si ten švindl a ujídala, i kdybych na tom byla finančně líp.

Za půl hodinky už jsou všechny stoly v mé sekci plně obsazené. Jsme s Maryhandovou sehrané, jedeme v dobře známých kolejích. Vstup na terasu se musí zavírat, protože v jídelně je puštěná klimatizace, a tak když máme nachystané a naložené porce, čekáme na sebe a přidržujeme si navzájem dveře. Ona třeba přinese pití jedné z mých čtveřic a já zase naservíruju lososa její dvojce, když vidím, že má plno práce s otevíráním šampaňského támhle u té rozjařené desítky.

Baví mě přecházet z rozhicované kuchyně do chladivé jídelny a na terasu, kde je vzduch pro změnu vlaze voňavý. Jsem ráda, že za barem kmitá Craig, protože ten, ať má objednávek sebevíc, si stejně vždycky najde čas, aby zašel k našim stolům a popovídal hostům o vínech. A taky se mi líbí, jak tu ten ruch čistí mysl, jak tu neexistuje jiná úvaha, než že to osso bucco je pro támhle toho chlápka s kravatou, pudinkový flan s levandulí pro tu slečnu v růžovém a sidecar koktejl zase té rádoby studentské dvojce s falešnými průkazkami. A taky si objednávkami ráda procvičuju paměť – vy si to nezapíšete? diví se občas hosté, hlavně postarší pánové – naklepu objednávky z hlavy do kompu v servírně, naberu si u okýnka hotové porce, napíchám lístečky s objednávkami na bodec, a pak už jen servírovat zleva, sklízet ze stolu zprava. Dana a Tony kmitají kolem svých velkých stolů, takže absolutně nemají čas do někoho rýpat, a když Dana viděla, jak jsem donesla jejím lidem salát, protože ji už chvíli zdržovalo nějaké složité objednávání vedle, tak mi potom na oplátku nazdobila porce srdcovek pro můj stůl.

Mám tu dnes hosty z Ekvádoru a mluvím s nimi španělsky. Všimli si samozřejmě mého akcentu a chtěli, abych řekla něco katalánsky. V těch několika větách se mi vynořil v mysli Paco, to pěkné z něj, to, jak se mu krabatil obličej, když se smál, jak mě nechával usnout mu na zádech. Prozradila jsem jim, že u nás myje nádobí jeden chlapec z Guayaquilu, Alejandro, a oni hned, že by se s ním chtěli pozdravit. Zašla jsem tedy pro něj a oni ho pozvali ke stolu, pokuřují spolu a probírají politiku, chechtají se jako blázni a já mám najednou možnost zahlédnout jako skulinou, kdo vlastně Alejandro je, když se neztrácí v oblacích páry a obklopený zbytky jídla. Jenomže v kuchyni se to tím pádem vrší, a nakonec vyletí na terasu Marcus a žene ho zpátky tam, kde má být.

Jediný konflikt nastal, když Fabiana usadila do mé sekce dvojici lidí, která měla být Danina. „Dyť zrovna dostala pětku u okna,“ čílí se hned Dana. „Co to ksakru mrví?“

Fabiana obešla obloukem servírnu, které se vyhýbá, protože tu podle ní vládne chaos a mohla by tu lehko přijít k nějakému tomu fleku od jídla nebo drinku. Fabiana je hosteska, nosí hedvábné zavinovací šaty a jako jediná má dovoleno nechat si při práci vlasy rozpuštěné. Je vždycky vysprchovaná a čisťoulinká jako slovo boží a nikdy z ní není cítit zálivka na salát.

„Oni si ji sami vyžádali, Dano. Tobě přijde o půl osmé sedmička.“

„Ti zoufalí kantoři z Wellesley? No to teda dík. Od těch uvidím tak nanejvejš pěťák za chlazenou vodu s ledem a salát, kterej si rozdělí na tři porce.“

Naklonila jsem se přes polici ke dveřím a zkoumám terasu. Je to nějaká vysoká ženská a chlapík s progresivní pleškou. „Klidně si je vezmi, já netuším, kdo to je.“

Od baru se k nám hrne Marcus.

„Co tady ještě děláš?“ bafla na mě snaživě Fabiana. „Padej už na plac, Casey.“ Řekla bych, že začala s Marcusem spát.

Jdu na terasu.

„Casey!“ Ti dva se zvedli ze židlí a horoucně mě objímají. „Tys nás nepoznala, viď,“ říká ta paní. Její společník se usmívá, tváře zrudlé samou laskavostí, už má v sobě nějaký ten koktejl. Ona je taková bytelná almara, poprsí se jí hrdě dme jako příď královské parolodi, na krku se jí blyští zlatý řetízek s leštěným tyrkysem. Něco takového by nosila i moje máma.

„Promiňte.“

U stolu za nimi na mě kývají, že budou platit.

„My jsme dřív pracovali u Douga. S tvojí maminkou.“

Kancelář pana kongresmana. To bylo její první zaměstnání poté, co odešla od táty. Takže to jsou Doylovi. Liz a Pat. Tenkrát ale nebyli manželé.

„To ona nás dala dohromady, víš. Řekla Patovi, že bych byla ráda, kdyby mě pozval na rande. A mně řekla, že to Pat má v úmyslu, i když on sám nikdy nic takového ani slůvkem nenaznačil. Intrikánka jedna,“ culí se Liz. „A vidíš, tak jsme spolu.“

Vzala mě za ruku. „Je nám to strašně líto, Casey. Hrozně nás to vzalo, když jsme se o tom doslechli. Ale byli jsme zrovna ve Vero, jinak bychom přijeli na pohřeb.“

Přikyvuju. Kdyby mě někdo nebo něco předem varovalo, zvládla bych to možná líp, ale tohle je přepadovka jak vyšitá. Znovu přikyvuju.

„My jsme ti chtěli napsat, ale neměli jsme ani tušení, ve kterém koutě světa zrovna bydlíš. Ale pak jsme se čirou náhodou potkali s Ezrou a ten nám řekl, že jsi zase zpátky tady a že pracuješ v Iris.“ Objala mě hřejivou paží kolem ramen. „My jsme tě teď rozhodili, viď.“ Vrtím hlavou, ale mimika je zrádkyně a obočí se mi samo divně kroutí, cítím to.

„Tenhle náhrdelník mi dala právě tvoje maminka.“

Jako by mě to nenapadlo.

„Slečno, prosím,“ mává na mě kreditkou člověk od stolu za nimi.

Kývnu na něj a taky na každého, kdo mě cestou zpátky do servírny zastaví. Z odpaďáku jsem vytáhla rozpis stolů, a než si vyjedu účtenku, bořím tvář do ubrousku.

„Seber se, prosímtě,“ nabádá mě Dana, ale pak si ten lístek přidá na podnos s čokoládičkami a jde vyřídit jeden můj stůl.

Prošla jsem lítačkami do kuchyně. Kuchaři mají plno práce, všichni zády ke mně a k porci jídla, které tu na mě čeká pod ohřívačem. Jdu do chlaďáku, stojím tam v suchém studeném vzduchu, hledím na police mléčných výrobků vzadu, na kostky másla balené ve voskovaném papíru, na krabice kelímků plnotučné smetany. Na plata vajec. Dýchám. Dívám se na svou ruku. Caleb mi nechal prstýnek po ní. Nosila ho odjakživa, co si pamatuju, je zdobený safírem a dvěma malinkými diamanty. Když jsem byla malá, říkaly jsme s mámou, že jsou to hvězdičky na nebi. Napadlo to pak její kamarádku Janet, že jí ho máme sundat z prstu. Má ruka s tím prstýnkem vypadá úplně jako její. Já to zvládnu, říkám tomu temně modrému očku. A vycházím ven, jdu si pro objednávku od Liz a Pata Doylových.

Když jsem jim přinesla Pinot Grigio a předkrmy, tvářili se pořád ještě vážně až zádumčivě, ale u rizota s mečouním masem už Pat se svou ženou zaujatě debatuje o věcech, kterým nerozumím, padají tu výrazy jako ekvitní financování a poměr PE a u kávy už se oba hihňají tomu, jak kdosi jménem Marvin ztropil nějaký trapas na svatbě jejich dcery, a bezmála už ani nevědí, že mě znají. Při odchodu mi ale na tácku s účtenkou nechali svoje vizitky a spropitné v hotovosti. Šestnáct procent. Mají každý svou vlastní firmu. V politických kruzích už dávno nepracují.

Lidé se postupně vytrácejí a na stolech po nich zůstávají flekaté ubrousky s otisky rtěnky. Ubrusy jsou všelijak pokrčené a pocákané, lahve od vína vzhůru nohama v kyblících s vodou. A moře sklenek a šálků od kávy a umatlaných dezertních talířků. Všechno to čeká na někoho jiného, aby to uklidil. Pomalu dáváme jídelnu i terasu do pořádku. Jenom Yasmin a Omar, na které už na baru čekají jejich drahé polovičky, si ještě udržují pracovní tempo. Nakonec je na řadě leštění skleniček a balení příborů na zítřejší obědy. Alejandro vytahuje z myčky zelené držáky se skleničkami, ze kterých se ještě kouří. Zezačátku jsou tak horké, že pálí i přes utěrku. Já ale dělám s Omarem příbory: přeložit ubrousek na trojúhelník, ke dlouhé straně položit nůž, na něj vidličku a na ni lžíci, boční cípy zahnout dovnitř, zarolovat to celé až po třetí cíp a trochu roličku nakrčit, aby se nerozmotávala. Craig na baru vtipkuje s Omarovou vychrtlou přítelkyní, takže Omar balí příbory čím dál rychleji. Musíme jich mít ve stojanech aspoň stovku, jinak nemůžeme jít domů. Když konečně sedám na kolo, je skoro jedna po půlnoci. Fyzicky jsem docela zničená. Ty tři míle do mého zahradnického přístěnku mi připadají nekonečné.

Tma, teplo, pár dvojic v ulicích. Řeka s chvějivou tváří měsíce na hladině. Chutnáš jako luna, řekl mi Luke tenkrát na louce v Berkshires. Básník zapráskanej. Na břehu podél pěšiny se teď taky pár lidí drží za ruce, popíjejí přímo z lahví, polehávají klidně v trávě, protože ty zelené husince v ní není vidět. Vzal si mě docela znenadání. Neměla jsem čas začít se bránit.

Po ránu truchlívám po mámě. A pozdě v noci se mi stýská po Lukeovi.

Na mostě je ticho a pusto. Protáhnu se tu, zakláním se do oblouku nad vodu. Hruď mám sevřenou, vlastní dech mě škrábe v krku, ale nepláču. Zpívám si „Psycho Killer“, na počest Maryhandové. Už jsem dojela až na Adamovu příjezdovku a slzy nikde. To je poprvé. Takové malé vítězství. Schovávám banán do garáže. Pod dveřmi do kamrlíku dvě upomínky a jedno svatební oznámení. A na telefonu bliká záznamník. Horkost ve spáncích, starý reflex. Není to on. Není to on, rozmlouvám si to, ale stejně mi srdce buší. Stiskla jsem přehrávání. „Ahoj.“ Odmlka. Dlouhý výdech do sluchátka, jako vzdálené dunění hromu. Je to on.

Máma umřela šest neděl před mým plánovaným odjezdem do studia Red Barn. Volala jsem tam, jestli bych si mohla změnit termín, jestli bych mohla přijet na podzim nebo potom příští zimu. Ten člověk na telefonu mi vyjádřil hluboký soucit, ale připomněl mi, že mám zaplacený nejdelší pobyt, jaký vůbec poskytují, celých osm týdnů, od 23. dubna do 17. června, a že rozpis těchto pobytů pro umělce není možné měnit. Oba jsme hodnou chvíli mlčeli.

„Voláte tedy proto, že chcete svůj termín nechat propadnout? Zříci se jej?“ zeptal se mě nakonec.

To je jako kdysi tak ve čtvrté třídě o přestávce. Když ukážeš zuby nebo jazyk, musíš dát fant, musíš se něčeho zříct.

„Ne nechci se ho zříci.“

Letěla jsem z Bendu do Bostonu a tam jsem nasedla na autobus do Burrillville ve státě Rhode Island. Jaro v rozpuku. Nová Anglie. Vystoupila jsem a ucítila vůni svého dětství, vůni rozmrzající hlíny u nás za domem a vůni narcisů na konci příjezdovky. Krom ubytování v hlavní budově jsem dostala k dispozici pracovní chatičku, a když jsem první den ráno stála na zápraží, vybavila jsem si máminu béžovou bundu s bílým beránkovým lemováním a vůni Life Savers, mentolek s libavkovým extraktem, které mívala v levé kapse na zip. Slyšela jsem její hlas, jak vyslovuje moje jméno, to staré jméno, Camila; nikdo jiný mi tak neříkal. A cítila jsem hladké čalounění sedadla v jejím modrém mustangu, které mě vždycky chvíli studilo do stehen.

V Red Barn byla moje máma zároveň po smrti i zmrtvýchvstalá. V jídelně visel zarámovaný dopis od Somerseta Maughama, který byl kdysi jedním z prvních zdejších klientů. „Red Barn je místo mimo čas,“ psal v tom dopise.

Luke byl vysoký a šlachovitý stejně jako někteří bráchovi spolužáci ze střední. Připadal mi známý a blízký ještě dřív, než se pro mě stal něčím víc.

Začalo to čtvrtý večer mého pobytu. Jedna z rezidentek promítala v Artboudě svůj film a já jsem přišla o něco později a zůstala jsem stát vzadu, protože jsem si už neměla kam sednout. Za chvíli se tam objevil Luke. Na plátně šroubovala něčí ruka elektrickým šroubovákem vrut do syrového vejce. Ve velmi zpomalených záběrech.

„O co jsem přišel?“ ptal se falešným šepotem „Co mi tu uteklo?“ Stál těsně za mnou, tělo na tělo. Předtím jsem s ním jednou při večeři seděla u jednoho stolu – na každý večer se dělal jiný zasedací pořádek – a párkrát jsem ho potkala někde na chodbě. Nezdál se mi nijak zvláštní. Moc jsem si v té době lidí nevšímala. Ani jsem toho moc nenapsala. Měla jsem celých osm týdnů na to, abych se plně věnovala své knize, ale nedokázala jsem se soustředit. V té mojí pracovní chatce byl takový divný pach. Srdce mi pořád tepalo hrozně rychle a pod kůží jako bych měla nějakou měkkou dužinu, jako zvadlé jablko. Chtělo se mi pořád spát, ale bála jsem se, co se mi bude zdát. V mých snech byla máma vždycky nějaká jiná, nebo něco na ní bylo jinak. Buď byla strašně bledá, nebo opuchlá, nebo na sobě měla jakési těžké sametové šaty. Jednou byla slabounká, překotně chřadla, mizela mi doslova před očima. Často jsem ji v těch snech přemlouvala, ať zůstane naživu, vedla jsem dlouhé monology o tom, co musí udělat jinak, aby to vyšlo. A budila jsem se úplně vyčerpaná. Venku za oknem se ozývaly zvuky všelijakých živých tvorečků.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Milovat a psát.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.