Austen Ivereigh

ZRANĚNÝ PASTÝŘ

Papež František a jeho zápas o obrácení katolické církve

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,
rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Wounded Shepherd: Pope Francis and His Struggle to Convert the Catholic Church

Copyright © 2019 by Austen Ivereigh

Published by arrangement with Henry Holt and Company, New York.

Translation © Jiří Gračka, 2022

Cover © Renata Brtnická, 2022

Vydal Stanislav Juhaňák – Triton

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-079-9

Předmluva

S

V červnu 2018 jsem se krčil pod deštníkem vedle sloupořadí nalevo od svatopetrské baziliky a snažil se v rachotu prudkého lijavce přesvědčit Švýcarskou gardu, že mám schůzku s papežem Františkem. Neměli mě na seznamu – jeho soukromá setkání tam jsou jen zřídkakdy –, a jim tak nezbývalo, než zavolat do pravděpodobně nejslavnějšího penzionu na světě, aby si to ověřili.

Nakonec mi pokynuli a zasalutovali a já jsem po několika minutách došel přes proslulá dlážděná nádvoří až do Casa Santa Marta, nevýrazné budovy, která zvenku vypadá jako sídlo banky nebo kanceláří. Se zdejším dlouhodobě ubytovaným hostem jsem se naposledy setkal v listopadu roku 2014, kdy jsem mu po mši svaté předal výtisk své knihy „Papež reformátor“.

Tentokrát jsem měl v kapse i diktafon, nebyl jsem si ovšem vůbec jistý, jestli ho použiju. Kniha, kterou právě držíte – popis reformy církve během posledních šesti let –, byla už z valné části napsaná a ve mně vřela spousta otázek. Jenže tohle setkání skrze prostředníka inicioval sám papež, a to tím nejjemnějším možným způsobem: nenašel bych si třeba někdy chvilku, až zase budu v Římě?

Uvedli mě do pohostinského pokoje v přízemí a já čekal, že odsud mě odvedou do papežova třípokojového apartmánu. Najednou ale vešel František, a zatímco jsem se neohrabaně pokoušel vstát, zavřel za sebou dveře. Žádný dveřník, který by ohlásil: „Svatý otec vás nyní přijme,“ ale sám nejvyšší pastýř, který mně tiskne ruku a děkuje mi, že jsem se obtěžoval přijít a setkat se s ním. Svou laskavostí je pověstný stejně jako vyrovnaností, prostotou a pokorou, ale když se týká přímo vás, stejně vás zaskočí.

„Ne, to vůbec, já děkuji vám,“ vykoktal jsem a on se zasmál, že mluvím španělsky jako porteño, obyvatel jeho rodného Buenos Aires. Pak jsme se posadili naproti sobě, odmlčeli se a on se na mě vlídně zadíval. „Četl jsem několik textů, které jste o mně napsal,“ pronesl, „a mám jedinou kritickou poznámku.“ V duchu jsem se připravil na výtku a papež po krátké odmlce pokračoval: „Jste ke mně příliš laskavý.“ Použil španělské slovo benévolo, které znamená i „shovívavý“. Oddechl jsem si a celý omámený ho ujistil, že v budoucnu budu kritičtější. Oba jsme se tomu smáli. Papež je zkrátka zábavný člověk.

Vedle toho ale byl i vážný. Vysvětlil mi, co musí často opakovat i jiným: že nikoho ani nenapadlo považovat tuto „proměnu diecéze“ za možnou, že v březnu 2013 přicestoval na konkláve jen s kufříkem a čekal, že na Velikonoce už bude zase zpátky v Buenos Aires, a že nepřišel s žádným úchvatným plánem, ale snaží se, jak nejlépe to jde, s tím, co má.

Diktafon jsem z kapsy vůbec nevytáhl, a ani jsem ho nepotřeboval: těch pětačtyřicet minut bylo nezapomenutelných a také mi osvětlilo to, o čem na následujících stránkách píšu. Do paměti se mi ale nejsilněji zapsalo těch několik úvodních vět. Došlo mi, že papež mě – kvůli mně samotnému i kvůli pravdě – varoval před mýtem o „velikém muži“, který tak milují v Hollywoodu i v jistém druhu historického vyprávění, kde povstává pomazaná, nadpozemská postava, aby se nadlidskou chrabrostí utkala s nepřekonatelnými obtížemi.

Uvědomuji si nyní, že k tomuto mýtu přispěl i můj „Papež reformátor“: vznikl během závratných prvních měsíců Františkova pontifikátu a použité paralely s jeho životem – to, že se objevil uprostřed krize církve – skýtaly neodolatelný příběh: zachránce, který se zjevuje v pravý čas. Jen s velkým ostychem ted’ přiznávám, že v mých představách dokonce chvílemi vypadal jako gaucho vyjíždějící za rozbřesku.

O šest let později už čas na tyto představy minul. O omezených možnostech reformy toho víme až příliš: uzavřené cesty, odpor na vzestupu, spáchané chyby. Už to není veliký reformátor z nějakého mýtu, ale zraněný pastýř z dějepisného vyprávění. Když jsem tam s ním seděl, zjistil jsem, že je menší, starší, zranitelnější a obyčejnější, než jak jsem ho viděl v duchu. Setkal jsem se s osobou, ne s osobností.

Jenže právě o tohle tady jde. Setkal jsem se totiž i s jeho svatostí. Zahlédl jsem ji v odmlkách, když naslouchal svému srdci a pobídkám Ducha, které ho vedou. Viděl jsem ji v jeho vyrovnanosti, jeho pokojné svobodě. Je to vlastnost docela paradoxní: nenápadná, a přesto silná. Cosi, co člověk má, ale také předává dál (já jsem si odnášel vědomí lásky a svobody). Setkal jsem se zkrátka s papežem v celém jeho obyčejném lidství, ale zároveň mě uchvátilo, jak mimořádně je otevřený a co staví do středu svého bytí. A pochopil jsem, že on chtěl, abych tohle viděl. Skutečným centrem církve, jak sám řekl novinářům krátce po svém zvolení, není papež, ale Ježíš Kristus.

Na těchto stránkách následuje příběh obrácení církve, která se snaží postavit do svého středu Krista. Přestože se ve snaze vysvětlit změnu, kterou chce František vyvolat, snažím zacházet do velké šíře i hloubky, „Zraněný pastýř“ není kniha systematická, epizodická ani chronologická. Jsou v ní veliké mezery například v tématech, jako je diplomacie nebo ekumenismus, která by oficiální záznam musel také pokrýt. Má kniha se soustředí spíše na obrácení, o které František usiluje: odkud pochází, co to je a proč vyvolalo takový rozruch. Je to příběh o tom, jak otevírá církev možnosti obrácení, i o změnách, které chce způsobit.

Přirovnání, které tento moment vystihuje, napadlo v záchvěvu inspirace jednoho z těch, s nimiž jsem hovořil v Latinské Americe. Seděl jsem a povídal si s arcibiskupem Javierem del Río Alba u něj doma v Arequipě na jihu Peru. Bylo to v dubnu roku 2016, pouhý den po vydání Františkova dokumentu o manželství a rodině Amoris laetitia („Radost z lásky“).

Když mi arcibiskup vysvětlil, jak on chápe „pastorační obrácení“, ke kterému papež církev vybízí, zahleděl jsem se za jeho zády oknem na úchvatnou, sněhem pokrytou sopku El Misti. On se ohlédl, zadíval se stejným směrem a náhle pronesl: „To, co papež dělá, je jako zemětřesení – chvění, které hýbe a třese věcmi. A v tomhle chvění odpadne všechno, co musí odpadnout, a povstane nové období dějin církve.“

1. /
Hříšníkovo poslání

Papež seděl u oběda v rezidenci turínského arcibiskupa společně se svými halasícími příbuznými. „Jez, Giorgio!“ pobídla ho starší žena. „Už ne, musím se trochu hlídat,“ bránil se přes křik a smích svých šesti bratranců a sestřenic i jejich rodin – celkem se tu sešlo přes třicet lidí – a další porci odmítl. Psal se červen 2015. O svou hubenou, vytáhlou postavu, kterou si celá desetiletí v Buenos Aires držel, přišel ještě předtím, než ho před dvěma roky zvolili papežem, a když ted’ v osmasedmdesáti, s prášky na ischias a těstovinami už navíc nemohl ani callejear, toulat se ulicemi, jak to dřív rád dělával, začínal se zakulacovat. Signora Carla to ale viděla jinak. „Ale z čeho žiješ?“ namítala. „Vždyť nic nejíš!“

Je to papež z lidu a pro lid, ale především s lidmi. Právě toho si na něm všichni, obdivovatelé i nepřátelé, všímají: oné přirozené náklonnosti k lidské rase, způsobu, jak z lidí, kterým byste nevěnovali druhý pohled, činí hlavní postavy. Někteří prohlašují, že je jen populista v časech populistů, ukazují tím ale, že populismus nechápou. František nevyužívá své sjednocení s lidmi k tomu, aby si vybudoval moc, protože takový druh moci odmítá. Nemluví o hranicích, které mají lidi chránit před zdánlivými hrozbami, ale o dveřích a mostech, které mají rozšířit jejich možnosti. Je podmanivý a energický, a přitom pokorný. Dělá chyby a prosí o odpuštění. Jeho posláním je přivést církev k lidem, aby zachránil ne lidi, ale církev.

S oblibou tvrdí, že lidé jsou neomylní „ve své víře“. Možná nedokážou vysvětlit, proč věří v Boha, ale vědí o něm. Jsou to lidé jako stařičká Carla, kterou znal ze svých pravidelných návštěv od té doby, kdy byl roku 1998 jmenován arcibiskupem v Buenos Aires a začal alespoň jednou ročně létat do Říma na schůzky – obvykle v únoru, jako součást postního pokání – a občas se na pár dní zastavil i v Turíně. Odsud to jsou už jen dvě hodiny cesty do kopců kolem Asti, které je fons et origo klanu Bergogliových. Tady si ve vesnici San Carlo nedaleko Tigliole užíval hostiny s příbuzenstvem.

Proto se také ted’, při jeho první návštěvě Turína po zvolení papežem, najde dostatek místních, kteří mohou popsat, jaký František je. Jedním z nich je i farář v San Carlo, don Angelo Franco, který v místní televizi mluvil o papežově bezchybném piemontském dialektu i nadšení pro místní jídlo, ravioly a bagna càuda. Ať si je papež a třeba i Argentinec, prohlásil don Angelo v televizi během Františkovy návštěvy v červnu 2015, ale tady vidíte, že to stále je pokorný astigiano, jako byl jeho otec i prarodiče, lidé „plní lidskosti“.[1]

Pro Františka to byl čas oddechu. Tak jako Ježíš, který se před cestou do Jeruzaléma, kde zpřevracel stoly kupců v chrámu, zastavil ještě v Betánii u dávných přátel, přišel i František do rodiště svých prarodičů nedlouho před návštěvou Spojených států, kde sídlili jeho nejzavilejší kritici. Mezi obyčejnými věřícími byla jeho popularita a prestiž na vrcholu. Média ho stále vykreslovala jako papeže reformátora, který církev uvedl na smělou a novou cestu evangelia navzdory tvrdému odporu zkorumpované staré gardy, a tento zjednodušený příběh stále fungoval. A přestože se už na obzoru jevila vlna rozzlobené opozice, její síla se ještě v peticích, obvinění z kacířství a nařčení, že ignoroval oběti sexuálního zneužívání, neprojevovala. Papežovy reformy Vatikánu zacílené na boj s institucionální sklerózou zatím nic nebrzdilo a na veřejnost s drtivou silou nedolehly případy, kdy se biskupové v minulých desetiletích špatně postavili k případům zneužívání – to přijde až o tři roky později. Dokonce panoval dojem – částečně také kvůli náznakům, které strategicky trousil sám František –, že jeho pontifikát nebude dlouhý, a část vatikánské staré gardy tak nabyla dojmu, že stačí obrnit se trpělivostí a počkat, až se argentinská bouře přežene. Ta ale ve skutečnosti jen sbírala síly.

Turínská návštěva se uskutečnila v napjatém období mezi dvěma bouřlivými synodami, v předvečer vydání papežovy výbušné ekologické encykliky a jen chvíli před nejambicióznějšími cestami jeho pontifikátu: do Jižní Ameriky, na Kubu a do Spojených států a poté v listopadu do Afriky k zahájení Svatého roku milosrdenství ve válečné oblasti.

Šlo zároveň o jednu ze tří cest po Itálii, které v roce 2015 uskutečnil: v březnu navštívil Neapol a v listopadu vzbudil veliký rozruch svou promluvou ve Florencii. Tak jako při všech svých apoštolských návštěvách i do Turína přišel utěšit a povzbudit, posilnit a inspirovat, podpořit místní církev a přehodit záchranná lana přes rokle předsudků a nedorozumění. Měl ale ještě jiný, osobní cíl, kterým se tato šestnáctá cesta jeho pontifikátu odlišovala od všech ostatních: chtěl se dotknout onoho evropského kousku své duše, který tu po sobě zanechali jeho otec a prarodiče, když sedm let před narozením budoucího papeže, který přišel na svět roku 1936, nastoupili na lod’ do Argentiny.

Ve vzhledu Jorge Maria Bergoglia, vysokého, podsaditého muže s hranatým obličejem a pronikavým pohledem, lze postřehnout rysy jeho dědečka Giovanniho. Říká se, že Argentinec je jen Ital, který žije v Jižní Americe a mluví španělsky, a je to pravda: v papežových žilách proudí Piemont. Kraj na úpatí Alp, který Giovanni a jeho manželka Rosa opustili a vyměnili za pampy, vtiskl jejich vnukovi něco ze své rassa nostrana libera e testarda, „naší svobodné a umíněné místní rasy“, jak zdejší básník Nino Costa popsal lid žijící pod Alpami: přímočaré, tvrdohlavé lidi, kteří málo mluví, ale hodně toho řeknou, chodí pomalu, ale zato dojdou daleko, pracují tvrdě, ale taky si umějí vychutnat víno. Jorge Mario se báseň „Rassa nostrana“ naučil nazpaměť od babičky Rosy už jako chlapec v Buenos Aires. Nyní v Turíně přednesl prostřední část své homilie na Piazza Vittorio v místním nářečí a jednu chvíli se přitom zalykal emocemi – možná si vzpomněl právě na Rosu. Dav vzlykal s ním a následoval bouřlivý potlesk.

Jako vždy František i sem přicestoval hlásat Boží blízkost a milosrdenství, které se katolíkům jaksi podařilo pohřbít vespod vyprávění o křesťanské radostné zvěsti. Přijel do Turína, aby lidi ujistil o radostné církvi, která se zaměřuje na periferie a vychází ven, aby ukázal, že Ježíše lze najít i za introvertní, klerikalistickou institucí, která usnula na vavřínech svého „novokřesťanstva“, zatímco kostelní lavice se vyprazdňovaly. Tentokrát však měl papež ještě jiný cíl: uctít své svaté tvrdohlavé předky, jejichž venkovská zbožnost byla stejně pevná a úrodná jako piemontské kopce porostlé lískovými keři.

T

V únoru 2001, jen pár dní před tím, než ho papež Jan Pavel II. na náměstí sv. Petra ustanovil kardinálem, arcibiskup Bergoglio a jeho synovec, jezuitský kněz José Luis Narvaja, navštívili Asti. Společně se dvěma bratranci se vydali také do patnáct minut jízdy vzdálené osady Portacomaro Stazione, kde jejich předkové vyrůstali na statku. Současný majitel hospodářství jim ukázal úchvatný výhled do tmavě zeleného údolí Monteferrato i nefunkční vinný lis a obrovské dubové sudy, které dosud stály vzadu v chladném sklepě a ve kterých Bergogliův pradědeček – jmenoval se Francesco, tedy stejným jménem, jaké si jeho pravnuk vybere coby papež – nechával zrát své vino rosso.

Dochovala se i fotografie: pod terakotovou střechou verandy po stranách obou duchovních září dvojice brunátných bratranců v košilích s vyhrnutými rukávy a klobouky. Pětašedesátiletému čerstvě jmenovanému kardinálovi, tehdy ještě docela vytáhlému, na skráních pomalu řídnou šedé vlasy a lehce se usmívá. (Pózování vždycky nesnášel, a dokonce i ted’ se na téměř všech protokolárních snímcích tváří poněkud kysele.) Jeho dědeček Giovanni mu o statku zvaném Bricco Marmorito a jeho osmi hektarech vinic a lesů často vyprávěl. Stařík rád vzpomínal na zeleně se vlnící krásu této oblasti, takže když se tam jeho vnuk konečně dostal, žilo toto místo už dávno v jeho představách.

Giuseppe Bergoglio a jeho dva bratři koupili Bricco Marmorito počátkem 19. století. Giuseppeho syn Francesco měl čtyři děti, mezi nimi také v roce 1884 narozeného Giovanniho, pozdějšího dědečka budoucího papeže. Jeho bratři Lorenzo, Eugenio a Vittorio se časem zařadili mezi desítky tisíc těch, kdo po první světové válce odpluli do Argentiny, Giovanni se k nim ale připojil až v roce 1929. Tehdy mu bylo kolem pětačtyřiceti a s sebou vzal manželku Rosu i jediného syna, dvacetiletého Maria – otce budoucího papeže.

V době mezi odchodem z Bricco Marmorito do Turína, kdy mu bylo dvaadvacet, a cestou do Argentiny v pětačtyřiceti pracoval v podniku vyrábějícím vermut – hořké víno ochucené bylinkami a kořením, kterým se – společně s lískooříškovou čokoládou – Turín proslavil. Krátce po příjezdu do města v roce 1907 se seznámil a oženil s Rosou Margheritou Vassallovou z vesnice Piana Crixia, vzdálené asi pětadvacet kilometrů severně od Savony, na jižním okraji Piemontu. Rosa žila v Turíně už od svých osmi let, kdy ji sem k tetě na radu místního faráře poslala matka. Kněz postřehl dívčinu inteligenci a měl za to, že se vzděláním by se mohla vymanit z vesnického prostředí.

V dospívání se z Rosy stala sartina, jedna z více než čtyř tisíc švadlen zásobujících rychle se rozvíjející městský trh s oděvy. Většina švadlen se nůžkami a jehlou oháněla ne v manufakturách, ale u sebe doma. Byl to systém organizovaný katolickými dělnickými aktivisty ovlivněnými zásadní encyklikou papeže Lva XIII. z roku 1891 Rerum novarum, která pro dělníky požadovala spravedlivou mzdu a důstojné zacházení. Cech turínských švadlen, který vznikl jako výsledek boje proti dvojímu vykořisťování žen a chudých, také zorganizoval vůbec první zdejší stávku, což byl klíčový okamžik celého italského hnutí sufražetek. A z tohoto kvasu se zrodila také Rosina vášeň pro sociální spravedlnost, její pohotová sebeidentifikace s dělnickou třídou i povolání postavit se do čela ostatních – vlastnosti, které později v Asti zúročila v rámci Katolické akce.

V roce 2018 František ve svém dokumentu nazvaném Gaudete et exsultate („Radujte se a jásejte“) popsal, jak Duch svatý hojně rozdává svatost mezi věřící, svatý Boží lid, a tento lid také popisuje v obrazech: trpělivost rodičů, kteří usilovně vychovávají své děti, anebo nemocní a staří lidé, kteří nikdy neztrácejí úsměv. S odvoláním na to, co nazývá „ženský génius“, pak rozebírá obraz ženy, která při nakupování odolá pokušení zapojit se do pomlouvání, ale vrací se domů, aby trpělivě naslouchala svému dítěti, které se jí svěřuje se svými nadějemi a sny. Františkem vykreslená světice ze sousedství rovněž pociťuje nával úzkosti, ale s vírou se modlí růženec, a později na ulici prohodí pár laskavých slov s ubožákem. Papež píše, že právě tyto navenek obyčejné činy znamenají vyplňovat běžné okamžiky láskou podle Kristova příkladu. Každý světec, jako je tato smyšlená žena, je „posláním, je Otcovým plánem, aby v určitém okamžiku dějin zrcadlil a vtělil jedno hledisko evangelia“. Tak se odehrává skutečná změna, neboť „rozhodující proměny v dějinách světa byly bezesporu spolupůsobeny dušemi, o nichž žádná dějepisná kniha nepojednává“.

Nikdo by si na Rosu už znovu nevzpomněl, kdyby se ovšem její vnuk nestal papežem, a přesto dostala poslání podle Otcova plánu. Byla jednou z těch „neznámých nebo zapomenutých žen, které – každá svým způsobem – vedly a proměňovaly rodiny a společenství silou svého svědectví,“ jak je později popsal její vnuk. Byla zanícená, pracovitá a vynalézavá, vyznala se v politice a na tváři měla úsměv, kterým si všechny získávala, byla oddaná modlitbě a plná soucitu, chovala hlubokou důvěru v Ježíše Krista a lásku k jeho lidu. Byla to právě taková víra, kterou František potřeboval, aby ji využil k obrácení církve.[2]

T

František rád zdůrazňuje, že Ježíš se vždy uměl zastavit a najít si čas, aby naslouchal lidem. Na synodě v roce 2018 to nazval „apoštolátem ucha: nejprve naslouchat, a až pak mluvit“ a prosil přítomné mladé lidi o odpuštění, „pokud jsme vám často nenaslouchali, pokud jsme vám neotevřeli srdce, ale zato vám zaplnili uši“. Podobně už kdysi dřív, v Buenos Aires, vybídl taxikáře – kteří mnohdy fungují jako dobrovolní psychoanalytici –, aby takový „apoštolát ucha“ provozovali, protože když s rukama na volantu naslouchají druhým, otevírají jim „dveře naděje“.[3]

Proto také nesnáší, když má vystupovat jako politik v kampani: jen aby přednesl promluvu a zase zmizel. Nejprve chce naslouchat těm, ke kterým mluví, a vést dialog. Je papežem blízkosti. Františkovým klíčovým slovem je nyní vicinanza, italské slovo pro „blízkost“, stejně jako to v Buenos Aires byla jeho španělská obdoba cercanía. Jak by mohl na turínské Piazzetta Reale hlásat Boží blízkost, pokud by zdejší obyvatele aspoň trochu neznal? Království Boží není nějaká idea, ale dění, vztah: Bůh se přiblížil svému lidu, a když to jeho lid chápe, proměňují se dějiny. Boží láska není majetkem dobrých lidí ani odměnou spravedlivých. Je třeba ji ukazovat, ne o ní mluvit: není to totiž idea, nauka, pravidlo, předpis ani zákon a o nic blíž jí nejsou vědec nebo biskup než nezaměstnaní dělníci propuštění z turínské automobilky nebo uklízečky, které se ted’ s papežem dělí o své příběhy.

František se jen snaží sdělit, že když se člověk obrátí k Bohu, změní to jeho horizont, jak to už kdysi prohlásil Benedikt XVI. ve výroku, který František rád opakuje. Není třeba být silný, bohatý ani chytrý – moc, bohatství nebo vzdělání může naopak přijetí radostné zvěsti ztížit. Bůh je milosrdenství, a milosrdenství je blízké a konkrétní. Nikdy nepostává opodál s přednáškou ani neobrací oči v sloup, ale pouští se do díla s vyhrnutými rukávy. Chcete-li je ovšem přijmout, musíte být pokorní. Jen tak lze umožnit vstup lásce.

Co v tuto chvíli znamenalo Boží království pro turínské dělníky, kteří se snažili vyjít se mzdou vedle Rumunů a Makedonců ochotných pracovat za polovic? V celém západním světě se přesouval kapitál a dělníky od výrobních linek vytlačovaly blikající krabice a roboti. Populista by do plamenů jejich hněvu přilil olej a slíbil jim ochranu tím, že obětuje cizince. František se místo toho zaměřil na utrpení obou stran a na změnu, kterou obě potřebují, aby se jim jako lidem mohlo dařit. Vyzývá k solidaritě: i migranti jsou „oběťmi nerovnosti, této skartační ekonomiky a válek“, říká lidem přítomným na Piazzetta Reale. Dodává také, že největší břímě starosti o domácnost nesou zaměstnané ženy, a přesto jsou „stále diskriminovány, a to i na pracovišti“. Možná, že přitom myslel na Rosu, která ve 20. letech 20. století přednášela v Asti o katolické sociální nauce, dokud jí v tom fašisté nezabránili.[4]

František chce, aby se dělníci organizovaně zasazovali o změnu, spojovali se proti novým a krutým větrům globálních ekonomických změn: „Jedině spojenými silami můžeme říci ‚ne‘ nespravedlnosti, která plodí násilí,“ říká jim. O měsíc později přednese v Bolívii svou druhou strhující promluvu k „lidovým hnutím“ a pobídne je směrem k jinému druhu globalizované modernity, která za hlavní kritérium hospodaření nepovažuje zisk akcionářů, ale právo všech lidí na zemi, práci a bydlení. Poté, co takto promluvil, ho označili za marxistu, on ale jen zopakoval starou výzvu, kterou hlásali papežové po celé 20. století: že trhy mají fungovat ve prospěch mnoha, a ne jen hrstky lidí, jak se to v časech Františkova dětství snažil v Argentině uskutečnit prezident Juan D. Perón a ve Spojených státech o to usiloval Franklin D. Roosevelt. Práce, prohlásil František před dělníky v Turíně, je klíčem k lidskému a společenskému rozkvětu. Společnost se musí organizovat tak, aby vytvářela pracovní místa pro všechny.

Když totéž řekl Lev XIII. v roce 1891, během první éry globalizace, reagovala tehdejší evropská katolická buržoazie slovy, že papež se zbláznil. Co ten stařík v Římě může vědět o vědeckých zázracích trhu? Proč se nedrží víry a morálky a nenechá obchody obchodníkům? O 124 let později ted’ katoličtí konzervativní podnikatelé ve Spojených státech i jimi financované vysoké školy a další instituty tvrdili totéž o dokumentu papežova učitelského úřadu, encyklice Laudato si’ zaměřující se na ochranu životního prostředí, a říkali to ještě předtím, než vůbec vyšel. Papež prý nemá žádnou autoritu mluvit o vědě sledující změny klimatu, takže proč ho poslouchat, když chce, abychom šetřili energii a snižovali spotřebu?

Pro boháče je těžké vstoupit do nebeského království, protože lehce uvěří ve svůj úspěch. V jejich světě se odměny dostává pracovitým a čestným lidem a železným zákonem trhu, logikou světa, zákonem „skutečného života“ je, že silní plavou vepředu, protože si to zaslouží – právě tak jim to dává smysl. Pro boháče je to těžké, prohlásil František v říjnu 2018 při svatořečení papeže Pavla VI. a Óscara Romera: ne proto, že by na ně Bůh byl přísný, ale protože „když toho příliš vlastníme a příliš chceme, dusíme tím své srdce a ztrácíme schopnost milovat“. A protože u chudých funguje logika systému opačně – celý život se dřeli, ale odměnu sklízeli ostatní, usilovali o to nejlepší pro svou rodinu, ale zůstali chudí –, logiku evangelia dokázali pochopit snáze. Skutečná síla nebyla ta jejich, ale Boží. A protože tohle pochopit dokázali, mohli se snáze stát prostředníky Boží moci, který působí v dějinách a tvoří nový lid. To je podstata radostné zvěsti.[5]

T

Když se po dvou letech strávených boji ve Velké válce vrátil papežův dědeček Giovanni roku 1918 do Turína, našel tu neklidné město překypující napětím. Nezaměstnaní mladíci spolu bojovali v konkurenčních politických hordách a plnili lodě směřující do Ameriky. Na jedné z nich pluli do Buenos Aires také jeho bratři, on s Rosou se ale jako čerství třicátníci přestěhovali do kopcovitého kraje kolem Asti, kde měl Giovanni po vesnicích roztroušené příbuzenstvo. Bylo tam dost práce a jejich jediný syn Mario (dalších pět dětí se Rose narodilo mrtvých) tu mohl v klidu chodit do školy. Giovanni pracoval v kavárně a nakonec si otevřel svou vlastní. Rosa nikdy nepřestala šít, zároveň se ale stala vůdčí osobností církevního hnutí, které biskupové založili s cílem mobilizovat obyčejné katolíky.[6]

Katolická akce se dělila do čtyř skupin: muži, ženy, chlapci a dívky. V Asti se rychle rozrostla a roku 1930 měla kolem sedmi tisíc členů, z nichž většina patřila k ženské části: 2 398 členek organizovaných v padesáti třech farních skupinách. Byla to impozantní síť družstev, spořitelních a úvěrových systémů i rolnických a dělnických spolků, které dohromady tvořily páteř prvního křesťansko-demokratického hnutí, Italské lidové strany otce Luigiho Sturza. Prudký vzestup Katolické akce i popolari ovšem znepokojil Černé košile Benita Mussoliniho a jejich útok proti katolíkům se počátkem 20. let nejsilněji projevil právě v Asti, kde byli silní jak lidovci, tak fašisté. Po Mussoliniho pochodu na Řím se nový papež Pius XI. pokusil napětí zmírnit, zavázal Katolickou akci k politické neutralitě a od Sturzova hnutí se distancoval, na druhou stranu se ale rozhodně postavil na obranu svobody církve organizovat se. Vztahy nicméně zůstaly napjaté. „Katolíci se mohli setkávat při mši a modlitbě růžence, už ale téměř nikde jinde,“ připomíná historik Vittorio Rapetti.[7]

Ve snaze postavit se tomuto pokusu potlačit stále patrnější přítomnost církve na veřejnosti formovala Katolická akce nebojácné vůdčí osobnosti, a zejména ženy, kterým poskytovala školení speciálně pro veřejné diskuse a promluvy – což byla pro tehdejší maloměšťácké fašisty naprosto skandální představa. A jednou z mimořádných postav v čele ženské větve se stala také Rosa. Její jméno se několikrát objevuje v místním deníku, v diecézním týdeníku Gazzetta d’Asti, kde se o ní mluví jako o poradkyni mravního odboru Katolické akce (consigliera d’azione morale) a jako o sekretářce sociálního odboru ženské pobočky. Dvakrát týdně pořádala v kostele sv. Martina kurzy přípravy na manželství pro ženy a psala také brožury pro veřejnost. Svou výřečností i odvahou se proslavila ve farnostech města i okolí, takže se stala terčem pro fašisty, kteří neměli rádi ženy napodobující muže. Pokřikovali na ni a snažili se ji přesvědčit, jednou také uzavřeli sál, kde měla přednášet. Když ale Rosa zjistila, že se dovnitř nedostane, začala k lidem mluvit přímo na ulici, kde se postavila na stůl. Kuráž jí rozhodně nechyběla.

Její syn se zapojil do mládežnické pobočky Katolické akce. Gazzetta d’Asti popisuje Maria jako studenta účetnictví (studente in ragioneria), který v roce 1925 jako sedmnáctiletý promluvil „vášnivě a silně“. Své oblíbené téma pak odhalil o tři roky později, kdy Gazzetta zaznamenala otce budoucího papeže při „velmi pěkném a názorném projevu o papežství, vrcholícím chválou a obdivem pro papeže Pia XI., papeže katolické akce“.

Giovanni a Rosa nedokázali hradit poplatky za synova studia, Mario ale získal výjimečné stipendium pro nadané chudé studenty. Po dokončení školy začal v roce 1926 pracovat v místní pobočce Banca d’Italia, odkud se z října 1928 dochovalo jeho poslední hodnocení, zdůrazňující jeho schopnosti a dovednosti. O několik měsíců dříve je Mario opět zmiňován v Gazzettě jako porotce katechetické soutěže. V té době už byl školeným bankovním úředníkem. S výškou kolem 180 centimetrů to také byl, vzhledem k době a místu, docela vysoký mladík. I když ale působil v místním sportovním klubu, do armády ho v devatenácti letech odvést odmítli kvůli „závažné vrozené slabosti“, jak to dokládají městské záznamy.

Ve stejné době se Černé košile odhodlaly k rozhodujícímu kroku, a bylo tak jen otázkou času, než Rosu donutí vypít ricinový olej. Giovanni se nakonec rozhodl se svou rodinou odejít a přidat se k bratrům v Argentině. Počátkem roku 1929 se proto tehdy dvaadvacetiletý Mario ocitl se svými rodiči na lodi Giulio Cesare, plující do Buenos Aires, a u sebe měl dopis od salesiánských kněží z Turína.[8]

T

Svou promluvu k turínským salesiánům zahájil František 21. června 2015 v jejich rozlehlé bazilice Panny Marie Pomocnice křesťanů tím, že připravený text odsunul stranou jako příliš formální. Tento začátek neformálního povídání byl jako z příručky. Mluvit a braccio (spatra), jak říkají Italové, navozuje blízkost. Byla to politická zručnost, kterou vypozoroval u generála Peróna: ten také působil dojmem, jako by mluvil v pozici jednoho ze zástupu lidí, a ne k němu. Papež tím ale napodoboval i Ježíše.

Z lidu vyšli také salesiáni, řeholní kongregace založená v Turíně sv. Janem Boskem na konci 19. století. To oni Jorgeho Maria Bergoglia vychovali ke kráse a práci, zmínil se nyní, a otevřeli mu srdce pro „tři bílé lásky“ Dona Boska: Pannu Marii, církev a Eucharistii. Vypěstovali v něm „citlivost“ a naučili ho být misionářem, který dokáže konkrétně reagovat na potřeby chudých.

„Uvažuji nad počátky Patagonie,“ pokračoval František, „kdy jí cestovaly sestry v hábitech – jak vlastně na koni seděly? – a hlásaly v Patagonii evangelium. A patagonští salesiánští mučedníci…“ Popsal také, jak se jeho prarodiče a jeho otec u salesiánů ubytovali, když v roce 1929 do Buenos Aires připluli, a znovu pak roku 1932, kdy jeho prastrýcové zkrachovali se svým podnikem v Paraná. Salesiánští kněží tehdy jeho rodině zařídili půjčku, která jim umožnila znovu začít, a díky salesiánské bazilice ve čtvrti Almagro, chrámu známém jako „italský kostel“, se také jeho otec Mario seznámil se svou budoucí ženou Reginou, kterou si v roce 1935 vzal. A František popsal i klíčovou roli, kterou v jeho rodině sehrál kněz zmíněného italského kostela, otec Enrico Pozzoli, který také pocházel z Piemontu. Don Enrico v Almagru pokřtil většinu dětí a rodině Bergogliových nadále pomáhal bezpočtem způsobů – zařídil například výuku pro jejich nejstarší dítě v době, kdy Regina onemocněla.

Existovaly ale i příběhy, které František o donu Enricovi nevyprávěl. Například když se kněz pokoušel – často neúspěšně – dělat prostředníka v zuřivých hádkách a sporech Regininy části rodiny. Nebo tehdy v prosinci roku 1955, kdy atmosféra v domácnosti Bergogliových silně zhoustla, protože Reginu rozzuřilo zjištění, že Jorge Mario se nestane lékařem, ale knězem. Don Enrico celebroval soukromou mši za rodinu ke dvacátému výročí svatby Maria a Reginy a poté je vzal na snídani do kavárny ve Flores, kde Reginino srdce obměkčil několika příběhy povolání, včetně svého vlastního. Anebo když musel Jorge Mario po prvním roce opouštět kněžský seminář v nosítkách a na pokraji smrti kvůli komplikované tuberkulóze, která si vyžádala odstranění horního laloku plic. V oné zimě roku 1957 mu don Enrico pomohl zvolit si nové povolání – místo diecézního kněze se měl stát jezuitským misionářem.[9]

Příběh, který František chtěl vyprávět v turínské bazilice, se netýkal jeho vlastních příbuzných, ale rodiny o poznání širší: mluvil o tom, jak muži a ženy Dona Boska pomáhali utvářet lid. O čtyřicet let dříve, v roce 1975, totiž jako tehdejší provinciál argentinských jezuitů ve své přednášce popsal, jak první spolupracovníci Dona Boska doprovázeli tehdejší velkou piemontskou migraci přes Atlantik – jen do Argentiny se vydali přes dva miliony lidí. Pomáhali jim tady s integrací a formovaly stovky tisíc čerstvých přesídlenců jako jeden lid pod křídly církve a jejích charitních i školských sítí. Vyzdvihl také jejich úlohu misionářů mezi domorodými Indiány v drsné patagonské divočině, kde se stavěli proti rasismu, součásti tehdejší oficiální ideologie budování argentinského národa, nebo jak salesiáni zakládali své „oratoře“, aby rodinám migrantů poskytli stravu, vzdělání i důstojnost. Založili dokonce fotbalový tým San Lorenzo, kterému po zbytek života zůstal věrný papežův otec Mario.[10]

Když Bergoglio jako jezuitský provinciál na počátku 80. let ve farnosti, kterou založil z Colegia Máxima, zřídil večerní školy pro nezaměstnané a jídelny pro hladovějící, obvinili ho ze snahy „posalesiánštit“ jezuitský řád. A když ho už jako kardinála kritizovali za budování sítě praktických škol v buenosaireských chudinských čtvrtích, bránil se slovy, že jedná podle příkladu Dona Boska. Podle Františka salesiáni ztělesňují Kristovu blízkost lidem. „Salesián jedná konkrétně,“ prohlásil František v Turíně. „Vidí problém, přemýšlí o něm a pak se ho chopí.“[11]

Ted’ ve své promluvě v turínské bazilice upozornil, kolik věcí se od časů Dona Boska výrazně zlepšilo, ovšem některé problémy se přesto zase vrátily – například nezaměstnanost mezi mladými lidmi. Téměř polovina italské mládeže ve věku do pětadvaceti let tehdy nepracovala ani nestudovala a mnoho jich ještě v mládí zemřelo kvůli závislosti nebo sebevraždě. František proto vyzval salesiány, aby zareagovali stejně jako Don Bosco, a to průkopnickým budováním sítě menších místních škol, kde by se učily technické obory a řemesla, což by mladým lidem pomohlo sehnat práci. „Poskytněme jim cokoli, co může posloužit jako zdroj práce, třeba i té nejjednodušší a byť jen pro dnešní den, a už ne zítřek,“ naléhal. Téhož večera také řekl mladým lidem na náměstí Piazza Vittorio, jak mu vadí, když je vidí „odcházet ve dvaceti do důchodu“. „Když mladý člověk miluje, žije a roste, neodchází do důchodu: roste, dál roste a dává.“ Citoval i sv. Ignáce z Loyoly: láska se pozná „spíše skutky než slovy“.[12]

T

Mezi jásajícími davy František papamobilem přejel do turínské katedrály, aby se tu modlil před světově proslulou, asi čtyřmetrovou látkou utkanou metodou tzv. šupinového kepru, která se tady uchovává od konce středověku. Papež nejprve před Turínským plátnem chvíli bez hnutí seděl, pak udělal znamení kříže a natáhl ruku, aby se dotkl nádoby, která látku uloženou ve speciálním plynu chrání. Možná si přitom představoval, že to samé udělala už v roce 1898 také Rosa. Jako dospívající dívka tehdy téměř jistě stála mezi oněmi 800 tisíci lidí, kteří se tu shromáždili, aby uctili látku, která byla toho roku vystavena pro veřejnost a také poprvé vyfotografována.

Negativ této fotografie vyvolal úžas. Zdálo se, že dokazuje to, co se říkalo už dlouho: že tato svatá relikvie, kterou si předávali francouzští rytíři a koncem středověku se dostala ke šlechtickému rodu Savojských, kdysi halila Ježíšovo ukřižované tělo. Nyní, v předvečer 20. století, negativ na hrubém plátně vyjevil stín vousatého muže, a rány způsobené mučením přesně odpovídaly evangelnímu vyprávění. Obraz byl doposud nejlepším dokladem Kristova ukřižování, jaký se kdy komu v moderních časech podařilo získat, a rozdmýchal sto let trvající spory mezi vědou a náboženstvím. Bud’ jde o právě to plátno, do kterého byl zabalen ukřižovaný a zbičovaný Kristus (anebo někdo, koho ve stejné době potkal naprosto stejný osud), nebo je to ten nejúchvatněji provedený náboženský padělek středověku.

Ještě hlubší je ovšem pravda, kterou Turínské plátno prozrazuje o lidství.

Zobrazená postava se zásadně odlišuje od abstraktního da Vinciho Vitruviánského muže, geometricky dokonalého, bez jakékoli vady a utrpení. Muž na plátně je plný ran a hanby. Který z nich je lidštější? Který ztělesňuje lásku?

„Toto plátno lidi přitahuje k Ježíšově tváři a jeho zmučenému tělu a zároveň nás obrací k tváři každého, kdo trpí nebo je nespravedlivě pronásledovaný,“ pronesl František během polední modlitby Anděl Páně na Piazza Vittorio. Tato Kristova trpící tvář je autentickým obrazem člověka, ale také projevem Boží pokory, jeho synkatabasis – Bůh sestoupil mezi lidi, se slabými se stal slabým.[13]

Koncem odpoledne, cestou z návštěvy nemocných na setkání s mladými lidmi, se František neplánovaně zastavil v malém kostelíku postaveném z růžového mramoru v 18. století ve staré čtvrti. Karmelitánští kněží, kteří řídí zdejší farnost sv. Terezie z Ávily, dostali z bezpečnostních důvodů pokyn, aby o jeho příchodu mlčeli, a tak tu papeže a jeho doprovod vítalo jen několik řeholníků. Když se František sehnul, aby políbil křtitelnici, zamířil do středu kostela před oltář, ke kterému postavil vázu s květinami. Pak požádal, aby se tu mohl pomodlit, proto mu donesli židli, na kterou se posadil a s řeholníky v kostelních lavicích za zády tiše seděl mírně nakloněný dopředu.

Před odjezdem pak požádal o knihu návštěv. „Děkuji Pánu za svou rodinu v tomto kostele svaté Terezie, kde se brali moji prarodiče a můj otec tu byl pokřtěn,“ napsal svým zakulaceným rukopisem, jehož písmena tak trochu připomínají pavouky, a dodal: „Modlil jsem se především za nadcházející synodu o rodině.“

T

Rodina Bergogliových se nejprve v Argentině musela s lecčím poprat. Krach Giovanniho bratrů, kteří v Paraná podnikali v cestářství, ale roku 1932 se stali oběťmi světové hospodářské krize, je donutil podruhé opustit domov a odejít pryč, tentokrát do Buenos Aires. S půjčkou, kterou jim zprostředkoval otec Pozzoli, zařídila rodina rohový obchod s potravinami ve čtvrti Flores, obývané italskými přistěhovalci. Giovanni a Rosa tu prodávali od všeho trochu – cukr, fazole, rýži, olej i víno – a svou dobrou náladou i laskavostí si brzy vybudovali stálou klientelu. Mario, který nemohl dál pracovat v bankovnictví, protože mu neuznali účetnické vzdělání, pak potraviny na kole rozvážel.

Na salesiánské bazilice v Almagru pokračoval Mario ve formaci Katolickou akcí, kterou zahájil už doma v Itálii. Bazilika se pro něj stala ústředním bodem, místem, kde potkal nové přátele a také svou budoucí manželku Reginu Sívoriovou. Don Enrico je sezdal 12. prosince 1935 a na Boží hod vánoční následujícího roku tu pokřtil jejich prvorozeného syna jmény Jorge Mario. V rychlém sledu pak následovaly další čtyři děti: Oscar Adrián, Marta Regina, Alberto Horacio a nakonec María Elena, poslední dosud žijící z Františkových sourozenců. Postupně se přece jen začala objevovat i účetnická práce, a Mario tak rozrůstající se rodinu dokázal živit. Pronajal si ve Flores prostý jednopatrový dům typu casa chorizo, pojmenovaný po místních uzeninách, protože v něm jedna místnost přímo navazovala na druhou. Jorge Mario později vzpomínal, jak tu jeho otec hleděl do tlustých účetních knih místních firem a do toho zněla italská opera vysílaná s praskáním ze státního rozhlasu. V papeži z toho prý navždy zůstala hrůza z financí, vtipkoval.

Když se narodila Marta, posílali malého Jorgita každý den k jeho prarodičům bydlícím jen pár bloků odsud. Giovanni a Rosa se tak stali pevným bodem jeho raných, bezstarostných let: jeho první vzpomínky zachycují každodenní přesuny mezi oběma domy. Zatímco rodiče se chtěli posunout vpřed a sžít se s novou zemí, a proto mluvili jen španělsky a málokdy vzpomínali na Itálii, Giovanni a Rosa byli naopak šťastní, že svého vnuka mohli učit všemu, co milovali, a vesele míchali italštinu se španělštinou i piemontštinou. Položili tak základy jeho životního příběhu.

Byl to strohý, ale šťastný rodinný život nižší střední třídy. Jenže zatímco doma u Bergogliových panoval mír, u Sívoriových, v matčině straně rodiny, vypadalo všechno docela jinak. V jejich domě, stojícím na ulici Quintino Bocayuvá ve čtvrti Almagro, se z dlouholetého sporu mezi Regininými bratry vyvinuly násilné boje, v nichž se marně snažil dělat prostředníka také don Enrico. „V naší rodině existuje dlouhotrvající historie vzájemných sporů: strýcové, bratranci – a jejich hádky a rvačky,“ svěřil se František roku 2013 v dopise brazilskému knězi P. Alexandru Awimu, který při papežově první návštěvě Ria de Janeira působil jako tlumočník. „Jako dítě jsem často potají plakal, když se o těchto sporech mluvilo nebo když jsme viděli, že se schyluje k další hádce. Občas jsem dokonce nabízel oběť nebo pokání, abych tomu zabránil. Velmi mě to poznamenalo.“

Jorge Mario byl citlivé dítě s velikým srdcem, k jehož prvotním zážitkům patřila vřelost a ochrana, především od babičky. Trauma z hádek a rozchodů se pak stalo základem toho, co bude později patřit k poslání definujícímu jeho život: vést ke smíření a depolarizaci. Jak mohou lidé žít v napětí a rozdílných postojích, a přitom nechápat, že to není důvod k rozdělení, ale k ještě plodnějšímu soužití? Postupem času začal František tento postoj nazývat „kulturou setkávání“ – je to způsob, jak překonat všechny rozdíly a plodně je zahrnout do toho, co označuje jako „smířená rozmanitost“.[14]

Byla to jeho intelektuální vášeň, už když coby jezuita v 60. letech hojně četl z francouzské nové teologie a přitahovala ho jistá forma katolického dialektického myšlení, které se vyvinulo v kritické reakci na Hegela. Jezuité, jako Gaston Fessard, Erich Przywara a Henri de Lubac, čerpali z velkého tübingenského učitele 19. století Johanna Adama Möhlera a církev chápali jako complexio oppositorum, tedy systém, který syntetizuje prvky obvykle běžící opačnými směry a mocí Ducha svatého vytváří jednotu z rozmanitosti, která respektuje odlišnosti. Později, v 80. letech, kdy mu bylo něco přes padesát a měl už přímou zkušenost s vedením vnitřně rozdělené organizace v době polarizace církve i společnosti, zahájil Bergoglio doktorský výzkum, jehož cílem bylo rozvinout teorii polárních kontrastů Romana Guardiniho a uplatnit přitom čtyři principy rozlišování, které se později objeví i v apoštolské exhortaci Evangelii gaudium a které také už dlouho ovlivňovaly styl jeho vedení: způsoby, jak dosáhnout míru i v napětí odlišností. To vše možná vychází ze zkušeností, které jako dítě prožil ve své rodině a které „v mém srdci daly vyrůst touze, aby se spolu lidé nehádali, ale zůstali jednotní,“ svěřil se otci Awimu. „A když už se hádají, aby zůstali přáteli.“[15]

Zmíněné hádky z něj udělaly vážné, uzavřené a zamyšlené dítě. Vedle toho zbožňoval hudbu a tanec a dokázal se smát a bavit. Všichni, kdo ho znali v době dospívání, ale zároveň zdůrazňovali jeho vůdčí a ochranitelské vlastnosti, povahu člověka, který chce být posilou pro ostatní. Měl bohatý vnitřní život, posílený také tím, že ho v jedenácti letech, když jeho matka trpěla zdravotními problémy po narození nejmladší dcery, poslali na internát. Rok 1949, který strávil v Colegio Wilfrid Barón de los Santos Ángeles, tak Jorgeho Maria naplno uvedl do chlapeckého světa sportu a učení i výživné duchovní stravy s každodenní mší svatou a růžencem, týdenní zpovědí a mariánskou zbožností. Salesiánský internát ho posílil před dalším studiem na střední škole, kterou navštěvoval od svých třinácti let, přičemž už částečně pracoval v laboratoři potravinářské chemie.

Doma tehdy býval jen zřídka: první polovinu dne od sedmé do jedné hodiny trávil v podniku a vracel se jen na oběd, aby pak pokračoval do školy na vyučování až do osmé večerní. Spolužáci ze střední chemické školy ho popisují jako pronikavě chytrého mladíka, který vynikal zejména v literatuře a náboženství. Zdůrazňují ale i jednu neobvyklou stránku jeho povahy: jako by se méně zajímal o vlastní cíle a víc o to, aby ostatním pomohl dosáhnout cílů jejich. „Už v dospívání věnoval pozornost bližnímu,“ vzpomínal jeho spolužák Horacio Crespo.[16]

Jorgeho zajímala i politika: nejen moc idejí, ale také idea moci – jak se buduje a používá. Když měl volno, chodil rád do politických klubů a míst, kde se setkávali a také hádali socialisté, radikálové a perónisté. I dodnes zůstává homo politicus, odhodlaný věnovat se tomu, co nazývá „velká politika“, tedy budování polis. Později, jako jezuita, se Bergoglio ztotožnil s lidovým nacionalismem matčiny rodiny a zejména s perónismem v jeho původní fázi z konce 40. let, kdy za vládnoucí ideologii používal katolické sociální učení. Během Perónova druhého funkčního období (1952–1955) ovšem Jorgeho, stejně jako mnoho dalších lidí v Latinské Americe té doby, přitahovaly marxistické analýzy, jak je hltal z knih, které mu půjčovala jeho spolupracovnice, paraguayská komunistka. Nevěřil jejich materialistickým teoriím, rozuměl ale marxistickému běsnění vůči bezpráví, a za důvod, proč se komunismu dařilo, vždy považoval to, že západní křesťanství zapomnělo na výzvu evangelia stavět chudé na první místo.[17]

Jeho dvěma stálými vášněmi tedy jsou víra a sociální spravedlnost. Potýkal se ale ještě se třetí.

T

František svou duchovní cestu čte skrze 16. kapitolu proroka Ezechiela – příběh mrzutého „manželství“ Izraele s Bohem, drama rozmazlené manželky a později nevěstky, která došla odpuštění.

Je to opojná směs hanby a milosti. Na začátku příběhu stojí dívka, která se narodila nemilovaná a odhozená měla zemřít, ale Bůh ji zachránil. Pečoval o ni, dokud nedorostla do věku na vdávání, a ozdobil ji těmi nejvzácnějšími klenoty. Oděná v božské nádheře ted’ oslňuje svou krásou. Později se ale nechá sama sebou zaslepit a zpyšní, prostituuje se, všechny dary promrhá a obětuje své děti. Rozzuřený Bůh slibuje tvrdou a spravedlivou odplatu: bude svlečena donaha před běsnícím davem, který ji ukamenuje a ubodá k smrti. Vzplanutý hněv ovšem brzy ustoupí příslibu milosrdenství. „Já ustavím svou smlouvu s tebou,“ říká Bůh Ezechielovi/Izraeli a pokračuje: „I poznáš, že já jsem Hospodin, a budeš si to připomínat a stydět se a už neotevřeš ústa pro svou hanbu, až tě smířím se sebou přes všechno, co jsi páchala.“

Novináři Andreovi Torniellimu se František svěřil, že když tyto řádky četl, „všechno mi to připadalo napsané zrovna pro mě. Ježíš na mě milosrdně pohlédl, vzal mě, postavil na ulici… A dal mi důležitou milost: milost hanby.“ Jorge Mario se s touto milostí – Boží laskavostí – setkal v závěru dospívání, právě ve chvíli, kdy se z něj vyvíjel houževnatý a sebejistý vůdce. Prožitek hanby a milosti, odpuštění, přijetí a vyslání se tak staly šablonou jeho učení: jak zkušenost milosrdenství vede k poslání. Právě touto optikou vidí například krizi sexuálního zneužívání v církvi.[18]

Na přelomu svých šestnácti a sedmnácti let se Jorge nacházel uprostřed nejsilnějšího rozkvětu toho, co psychologové nazývají „formace ega“. Jeho matka už mu vytýčila budoucnost, ve které se její nejstarší syn měl stát lékařem a vysloužit rodině buržoazní úctu. Podobně jako mudrci, které velbloudi donesli do Betléma, se ale po jednom zásadním setkání ocitl i on na docela jiné cestě. O tom, co se stalo v bazilice ve Floresu 21. září 1954, hovořil často a pokaždé své vyprávění obohatil o další podrobnosti. Až do chvíle, kdy o tom mluvil s Torniellim během Svatého roku milosrdenství, ale nikdy neprozradil hloubku surových emocí, které tato zkušenost zahrnovala.

Do baziliky ve Floresu, kam chodili s celou rodinou, ho to táhlo cestou na setkání s přáteli a také s dívkou, které chtěl otevřít srdce. Bazilika byla v dospívání středem jeho náboženského života. Nechodil do ní jen s rodinou na nedělní mše, ale každý týden i na večerní setkání mládežnické pobočky Katolické akce.

Byl to čas změn a vanul nový vítr. Lidé z jeho skupiny Katolické akce například nadšeně četli paměti amerického mnicha Thomase Mertona Sedmistupňová hora, které nedlouho předtím vyšly v Buenos Aires. Mertonův mimořádný příběh milosrdenství a vykoupení jim „otevřel nové obzory“, vzpomínal později František. Byla to stejná slova, jakými o Mertonovi mluvil v projevu před Kongresem USA v září 2015.[19]

Dospívající Jorge Mario byl typ spíše dbalý toho, co je předepsané, než oddaný modlitbě. Jako dítě neměl žádné zvláštní zkušenosti s Božím milosrdenstvím. Na salesiánské škole sice přemýšlel o kněžství, ale byla to víc úvaha než důsledek modlitby a tato touha se brzy vytratila. Jeho skutečnou vášní byla politika. A když nepřemýšlel o politice, myslel na děvčata, zvlášť na tu jednu dívku, o které začal uvažovat jako o své přítelkyni a které se toho dne chystal vyznat lásku.

Člověku, který důvěřuje raději intelektu než srdci, muselo něco takového nahánět hrůzu. Neudělat to by ale značilo slabost. V Jorgem se všechno svářilo. Jeho nitro volalo po síle a pokoji, a najednou se ocitl přede dveřmi baziliky, kterou tak dobře znal. Vrazil proto dovnitř v nejasné naději, že tam najde úlevu a nasměrování. Když se jeho oči přizpůsobily chladivému šeru, postřehl ve vzdáleném levém rohu pootevřené dveře zpovědnice a vešel dovnitř, jakoby tažený poškubáváním neviditelné nitě. Později tuto svou zpověd’ popsal jako „kliku“, neočekávanou a šťastnou náhodu, jako by ho kůň vyhodil ze sedla.

Byl svátek sv. Matouše, výběrčího daní, kterého Ježíš povolal za učedníka přímo z jeho celnice. „I když jsem na žádném celním úřadě tak jako svatý toho dne neseděl, Pán na mě čekal, ‚miserando atque eligendo‘,“ svěřil se Bergoglio argentinskému provinciálovi salesiánů donu Brunovi v roce 1990. „Pak už jsem nepochyboval o tom, že mám být knězem.“ Latinský obrat miserando atque eligendo – „pohlédl na něj s milosrdenstvím a vyvolil si jej“ – převzal od sv. Bedy Ctihodného, který jím popisuje okamžik, kdy Ježíš Matouše uchvátil. Později se stane Bergogliovým biskupským a nyní i papežským heslem a také šablonou jeho evangelizace.

Toho dne Jorge otevřel víc než jen dveře zpovědnice. Ať už v ní složil břemeno nějakého těžkého provinění, anebo se jen svěřil se zmatkem a hanbou, z níž se vinil, není to vůbec podstatné. Důležité je, že ho hanba a sebeobviňování vrhly do důvěry v Boží milosrdenství a prudce mu rozevřely dveře milosti dokořán. To, co na druhé straně uviděl a pocítil, se dá jen stěží zachytit v přirovnáních – vznášející se orel nebo náhlý pohled na zář slunce z vrcholku hory? –, ale je to skutečné. V takových chvílích se probouzí vědomí úžasné úplnosti všeho a zároveň vědomí zvláštní lásky Stvořitele k člověku takovému, jaký skutečně je. A s touto zkušeností se vynořuje i nový obzor: že vesmír není vposledku jen chladné a prázdné místo ponurého přežívání, ale vřelé lůno láskyplných možností, místo stvořené láskou a v lásce. Člověk to může zjistit už jako dospívající a po zbytek života se pak snaží předat toto vědomí dál.

„Osobní setkání, které zasáhlo mé srdce a dalo směr i nový smysl mému bytí,“ popsal František tento okamžik svému ateistickému příteli Eugeniu Scalfarimu. Italský novinář a redaktor podobně jako mnoho moderních skeptiků zpochybnil potřebu institucionální církve: proč nelze věřit, a přitom nikam nepatřit? František tak svůj příběh vyprávěl proto, aby ukázal, že „osobní setkání“, které změnilo jeho život, mohlo proběhnout jen díky „společenství víry, ve které jsem žil… Věřte mi, že bez církve bych se s Ježíšem setkat nemohl – i když si uvědomuji, že nesmírný dar víry se uchovává v křehkých hliněných nádobách našeho lidství.“[20]

Církev nejen že poskytla pro toto setkání místo, ale byla také průvodkyní v houštinách následného rozhodování. Bergogliův zpovědník, P. Carlos Duarte Ibarra, byl pokorný farář z chudé provincie Corrientes, který tehdy žil na faře ve Flores a léčil se z leukémie. „Když jsem se mu zpovídal, cítil jsem, jak mě přijímá Boží milosrdenství,“ svěřil se papež Torniellimu. Když následujícího roku přišel Jorge za zpovědníkem s prosbou o duchovní vedení, otec Ibarra mu pomohl uvědomit si „hnutí“ ve vlastní duši: rozpoznat tiché Boží volání v bouři vnitřních tužeb a zmatků. Toto volání klidně mohlo směřovat i k manželství a medicíně, Jorge ale zjistil, že jeho vede ke kněžství a misijnímu působení, a konkrétně k tomu, aby nabízel to, co zažil s otcem Ibarrou: Boží něhu při doprovázeném duchovním rozlišování. I šedesát let poté jako papež usiluje o to, aby církev tuto zkušenost poskytovala každému mladému člověku.

Rok po Jorgeho setkání s Božím milosrdenstvím si jeho zpovědníka otce Ibarru nakonec vzala rakovina. Mladík byl zdrcen. „Té noci jsem hodně plakal, opravdu moc, a zavřel jsem se v pokoji… Přišel jsem o člověka, který mi pomohl pocítit Boží milosrdenství.“

Tehdy už byl na cestě. Následujícího roku dokončil studium chemie a oznámil šokované matce, že nebude lékařem těla, ale lékařem duše. Při čekání na vstup do semináře se vydal modlit se v salesiánské bazilice ve čtvrti Almagro, v kostele, kde byl pokřtěn, aby bojoval v napětí mezi Tím, který ho tiše povolává, a jeho vlastním já, které lpí na tom, co má.

T

Při své jednodenní návštěvě Janova 27. května 2017 začal František, stejně jako v Turíně, setkáním s pracovníky krachující ocelárny a odpověd’mi na jejich otázky. Vyjádřil před nimi své dojetí, že stojí tak blízko přístavu, odkud jeho otec a prarodiče uprostřed zimy roku 1929 odcestovali do Buenos Aires. „Jako dítě migrantů,“ řekl jim, „vám děkuji za přivítání.“

Pak začal den věnovaný evangelizaci a učení o tom, jak je Bůh blízko Božímu lidu. Z ocelárny se vydal na setkání s kněžími a řeholníky v místní katedrále a poté se setkal s mladými lidmi shromážděnými v mariánském kostele shlížejícím na město a moře. Dál pokračoval obědem se 120 uprchlíky, migranty a bezdomovci, zašel do dětské nemocnice a poblíž přístavu slavil mši svatou pro asi osmdesát tisíc lidí.

Před dělníky a podnikateli shrnul nejen etické principy spravedlivě uspořádaného hospodářství, ale zamyslel se také nad rozdílem mezi podnikatelem a spekulantem. Dobrý podnikatel své pracovníky zná, investuje do nich, vytváří pro ně příležitosti a hluboce ho znepokojuje, když je musí propouštět. Zato spekulant k pracovníkům žádný cit nechová, protože je považuje jen za postradatelný prostředek k zajištění vlastního zisku. Papež z toho vyvodil vyšší ponaučení. „Když ekonomika ztratí kontakt s lidskými tvářemi, stává se anonymní, a tím bezohledná.“[21]

V promluvě před duchovenstvem vyšel ze stejné myšlenky a srovnal kněze-dobrého pastýře s knězem-manažerem. Podívejte se, jak trávil svůj den Ježíš, vybídl je: spousta času při modlitbě v osamocení, a pak cesta se zástupem, „blízko lidem i jejich problémům. Nikdy se neskrýval.“ Byl stále v pohybu, přesto nikdy nehleděl na hodinky a neříkal: „Musím ještě stihnout tohle a támhleto,“ ale zůstával otevřený lidem, zejména těm potřebným. Nebojte se, že vás to nutí jít tím nebo oním směrem, vyzval je František, „nechte se unavit lidmi“. Bojte se víc ustrnutí a přemíry organizačních starostí – toho, že chcete mít všechno dokonale zorganizované. „Řekl bych, že takto strukturovaný život není moc křesťanský,“ řekl jim s úsměvem. „Takový farář je možná dobrý manažer, ale říkám si: je to taky křesťan?“

Na otázku o povoláních – ke kněžství, k řeholnímu životu a k manželství – odpověděl slovy, že lidé si mohou vybrat jen to, co je přitahuje, a přitahovat dokáže radost. „Musíme vydávat svědectví o tom, že jsme šťastní a že svůj život zakončíme šťastní z toho, že si nás Ježíš vybral,“ upozornil je. Radost ale není totéž jako zábava, varoval mladé lidi v kostele Panny Marie Strážné. Radost se rodí v srdci a nelze ji z něj vyrvat. Objevuje se, když lidé vycházejí mezi ostatní – ne jako turisté, ale na misie, jako Boží děti. Znamená to být součástí lidu, pozorně mu naslouchat a hledět na ostatní „očima srdce“. Znamená to soucit. „Láska je schopná uchopit špinavou ruku a zadívat se do očí těm, kdo jsou v nouzi, a říct jim: ‚Pro mě jsi Ježíš.‘ To je počátek každého poslání, této lásky, s níž musím jít ven a mluvit.“

Pak mladým lidem popsal, jak kdysi navštívil vězení v Buenos Aires a setkal se s mužem, který zavraždil více než padesát lidí. „A tehdy jsem si pomyslel: ale vždyť ty jsi Ježíš, protože on prohlásil, že když ho přijdeme navštívit do vězení, je tam, v tom vězni.“

Být misionářem, zmínil také, obnáší právě takový druh šílenství.

„Vydávám se na misie,“ řekl, „abych nesl velikou lásku.“[22]

1 „Quando il cardenale Jorge Mario Bergoglio visitò Tigliole“, Gazzetta d’Asti, 6. 4. 2013.

2 František, Gaudete et exsultate, 8, 12 a 16 [česky vydalo nakl. Paulínky v Praze roku 2018 – pozn. překl.]. Viz biografii Lucia Capuzzi, Rosa dei due mondi (Milano: Edizioni San Paolo 2014) a Orsola Appendino – Giancarlo Libert, Nonna Rosa. “La roccia delle Langhe” da Cortemilia all’Argentina (2. vyd., vydáno soukromě, 2016).

3 „El ‘apostolado de la oreja’ de los taxistas“, Zenit, 7. 5. 2002.

4 František, „Promluva při setkání s pracujícími“, Piazzetta Reale, Turín, 21. 6. 2015.

5 František, „Homilie při kanonizační mši svaté“, Svatopetrské náměstí, 14. 10. 2018.

6 Lucia Capuzzi, rozhovor s autorem, Milán, 17. 5. 2016.

7 Vittorio Rapetti, rozhovor s autorem, Acqui Terme, 16. 5. 2016. Viz Vittorio Rapetti, Laici nella Chiesa, cristiani nel mondo: Per una storia dell’Azione Cattolica nelle Chiese locali del Piemonte e Valle d’Aosta (Roma: Isacem 2010).

8 Zmínky o Rose a Mariovi v Gazzetta d’Asti viz Vittorio Croce – Stefano Masino, Una famiglia di nome Bergoglio: Le origini astigiane di Papa Francesco (Asti: Ed. Gazzetta d’Asti 2014). Salesiánské kontakty Maria (papežova otce) viz Alejandro León SDB, Francisco y Don Bosco (Madrid: CCS 2014), s. 20.

9 Bergoglio, dopis otci Cayetanu Brunovi SDB, 20. 10. 1990. Viz též Francisco, La fuerza de la vocación. La vida consagrada hoy. Una entrevista con Fernando Prado, CMF (Madrid: Claretianas 2018), s. 58 [česky viz Síla povolání – zasvěcený život dnes (Praha: Paulínky 2019) – pozn. překl.].

10 Bergoglio, „Homenaje con motivo del centenario de la llegada de los Salesianos a la Argentina“, in: León, Francisco y Don Bosco, s. 50–57.

11 Bergoglio na toto obvinění vzpomíná ve svém dopise donu Brunovi z roku 1990. V roce 2011 se před kritikou bránil uvedením příkladu Dona Boska. Viz Jorge Bergoglio – Abraham Skorka, Sobre el cielo y la tierra (Buenos Aires: Sudamericana 2011), s. 165 [česky viz Bergoglio – Skorka, O nebi a zemi (Praha: Paseka 2013) – pozn. překl.].

12 František, „Promluva při setkání se salesiány a Dcerami Panny Marie Pomocnice“ a „Promluva při setkání s dětmi a mládeží“, Turín, 21. 6. 2015.

13 Ke srovnání „Muže z plátna“ a „Vitruviánského muže“ viz Nunzio Galantino, Il rinnovamento missionario della Chiesa italiana (Milano: Sao Paolo 2018), s. 43.

14 Dopis P. Alexandru Awimu z roku 2013 je publikován na www.portaluz.org: „Una traumática experiencia padecida por Papa Francisco en su infancia, lo mueve a la ‘Cultura del Encuentro’“ (5. 6. 2015). Bergoglio tyto spory popisuje rovněž roku 1990 ve svém dopise Cayetanu Brunovi SDB; in: León, Francisco y Don Bosco, s. 37–45.

15 František, Dopis Awimu. Viz též Massimo Borghesi, The Mind of Pope Francis: Jorge Mario Bergoglio’s Intellectual Journey (Collegeville: Liturgical Press 2018). František, Evangelii gaudium, 217–237.

16 Citováno v Mark Shriver, Pilgrimage: My Search for the Real Pope Francis (New York: Random House 2016), s. 37. Viz též Austen Ivereigh, The Great Reformer: Francis and the Making of a Radical Pope (New York: Henry Holt 2014; Picador 2015), kap. 1 [česky viz Ivereigh, Papež reformátor (Praha: Triton 2016) – pozn. překl.].

17 O Františkově „velké politice“ viz jeho poznámky v předmluvě k Antonio Spadaro SJ (ed.), En tus ojos está mi palabra. Homilías y discursos de Buenos Aires, 1999–2013, Con una conversación con Antonio Spadaro (Madrid: Claretianas 2018), s. 27. Na svou mladistvou fascinaci politikou František vzpomíná v Javier Cámara – Sebastián Pfaffen, Aquel Francisco (Córdoba [Argentina]: Raíz de Dos 2014), s. 36–38.

18 Ez 16,62-63. Francis, The Name of God Is Mercy: A Conversation with Andrea Tornielli (New York: Random House 2016), s. 8. K Ezechielovi a sexuálnímu zneužívání viz doslov.

19 Papež tento výraz použil i před autorem této knihy v odpověd’ na otázku, jaký vliv na něj Merton měl. Viz Austen Ivereigh, „Pope Francis ‘Meets’ Thomas Merton“, The Tablet, 12. 12. 2018.

20 František, „Carta… al periodista italiano Eugenio Scalfari del periódico ‘La Repubblica’“, 4. 9. 2013.

21 František, „Setkání s pracujícími“, továrna Ilva, Janov, 27. 5. 2017.

22 František, „Setkání s biskupy Ligurie a kněžími, seminaristy i řeholníky regionu“, katedrála sv. Vavřince, Janov, 27. 5. 2017; „Setkání s mladými lidmi zapojenými do pastorace v diecézi“, kostel Panny Marie Strážné, Janov, 27. 5. 2017.

2. /
Když psi štěkají

Nezpůsobily to otřesy při zemětřesení, které střední Itálii postihlo v lednu roku 2017. Klid velmistra maltézského řádu narušily docela jiné otřesy pod starodávnými základy římského sídla řádového vedení. Zaslechl totiž hukot reformy.

„I když jsem se snažil užít si poklidný advent a Vánoce, jen stěží jsem se dokázal soustředit na cokoli jiného,“ vyčerpaně si povzdechl Matthew Festing v listu sepsaném u jeho stolu v magistrálním paláci a určeném tisícovkám rytířů. „Bylo to nesmírně únavné.“

Tato slova byla i na poměry rezervovaného vyjadřování příslušníků anglické vyšší třídy jen velice zdrženlivým popisem konfrontace s papežem Františkem, do které velmistr celý řád uvrhl. Událost, kterou New York Times nazvaly „totální válkou v zastoupení mezi papežem Františkem a vatikánskými tradicionalisty, kteří se staví proti němu“, byla největší krizí maltézského řádu v moderní době, ale fra’ Festing („fra“ je zkratka pro frate, „bratr“) o tom psal, jako by všichni zaměstnanci lehli s chřipkou.[23]

Maltézští rytíři versus papež František? Pro zpravodajské redakce to bylo neodolatelné sousto. Už od chvíle, kdy se papežskou bulou Pie postulatio voluntatis z 15. února 1113 řád dostal pod patronát Svatého stolce, patřila loajalita papeži k pestrobarevné historii rytířů stejně jako příběhy o vojenském hrdinství a péče o nemocné.

Spolek původně známý jako hospitalité vznikl v době křížových výprav jako řeholní řád mužů odhodlaných bránit poutníky na cestě do Svaté země a pečovat o ně. Později pomohl porazit Turky v bitvě u Lepanta a po pět století se staral o dva středomořské ostrovy Rhodos a Malta, dokud je z nich koncem 18. století nevyhnal Napoleon. Nyní čelili docela nové výzvě: sporu o směřování řádu, který se vymkl kontrole poté, co se tradicionalistický americký kardinál pokusil zneužít papežovu autoritu ve vatikánské mocenské hře hodné časů, kdy vládli Borgiové.

Dnes už řád žádnou vlastní půdu nemá, přesto si nárokuje svrchovanost pro humanitární účely a už od 19. století provozuje celosvětové charitativní aktivity z adresy Via dei Condotti 68, římské luxusní nákupní ulice. Jako postarší hraběnka stojící na mole mezi supermodelkami je tento zatuchlý palác ze 17. století nesourodě vklíněn mezi zářící výkladní skříně značek Hermès a Jimmy Choo. Uvnitř magistrálního paláce se skrývá svět dobrého vychování a starobylého bohatství. Sluhové se stříbrnými podnosy procházejí salony vybavenými pozlaceným nábytkem a zvuky tu tlumí hedvábí na stěnách ověšených díly starých mistrů. V chodbách jedna vedle druhé stojí vitríny plné zdobených mečů, kterými se kdysi párala břicha osmanských útočníků. Nachází se tu dokonce i kaple od Piranesiho.

Řád už své vojenské křídlo dávno rozpustil a své úsilí zaměřil na péči o nemocné. Nemocnice pro nejpotřebnější je součástí celosvětové lékařské a humanitární mise s náklady ve výši jedné miliardy dolarů ročně. Řád působí ve 120 zemích a patří k němu 13 500 „rytířů“ a „dam“, 25 000 zaměstnanců a 120 000 dobrovolníků. Venku stojí zaparkovaná řada černých mercedesů s diplomatickou vlajkou a poznávací značkou řádu, které připomínají, že řád má svrchované vztahy s více než stovkou států včetně Svatého stolce i s Evropskou unií nebo OSN. Poslední ze jmenovaných také řád uznává jako nestátního aktéra, podobně jako třeba Červený kříž.

Maltézští rytíři však nejsou jen obyčejná nevládní organizace. Je to laický řeholní řád, jehož jádro tvoří několik desítek celibátních mužů – takzvaných rytířů první třídy –, kteří se s tisíci „obyčejných“ rytířů, většinou ženatých laiků, věnují „šíření Boží slávy posvěcováním svých členů, službě víře i Svatému otci [papeži] a pomoci bližnímu“, jak uvádějí řádové stanovy. K dohledu nad duchovními cíli řádu a zejména nad jeho rytíři první třídy jmenuje papež kardinála patrona, nebo také kaplana, který ho zastupuje. V listopadu 2014 jím František jmenoval svého nejvýznamnějšího kritika, amerického kardinála Raymonda Burkeho, vůdčí hlas důrazně se ozývajícího tradicionalistického křídla církve.

Burke, hvězda amerických i italských konzervativních přednáškových turné, v církvi nechvalně proslul honosnými bohoslužbami, při kterých obvykle používá obrovské sametové rukavice a hedvábný plášť šarlatové barvy zvaný cappa magna, který mu nosí ministranti kašlající v oblaku kadidlového dýmu. Frédéric Martel ve své knize o homosexualitě ve Vatikánu poznamenává, že se Burke „klidně prochází s plným oplachtěním, zdobí ho cappa magna, nepředstavitelně dlouhé roucho, i les bílých krajek, anebo na sobě má dlouhý kabát ve tvaru županu, a současně během rozhovoru ve jménu tradice odsuzuje ‚církev, která nadmíru zženštěla‘.“[24]

Je to extravagantní tradicionalista, ale ne fosilie. Jeho strachem protkané, tklivé přednášky a temný pesimismus kvůli stavu světa i církve se pojí s dětskou důvěrou v zásluhy Donalda Trumpa a otevřeností vůči médiím, která je u kardinálů vzácná. Když necestuje, snadno ho najdete v jeho bytě o rozloze přes 400 metrů čtverečních hned vedle Via della Conciliazione, kde si biret odkládá do skleněné vitríny jako nějakou relikvii a kde má ve zvyku přijímat neustálý proud bohatých, pravicově orientovaných Američanů, kteří poklekají, aby mu políbili zlatý prsten.[25]

Burke je církevní právník, a dokud ho František nejmenoval patronem řádu, byl také předním vatikánským soudcem Nejvyššího tribunálu apoštolské signatury, což je ekvivalent nejvyššího odvolacího soudu. Jeho zastánci vykreslovali Burkeovo odstranění ze signatury jako Františkův trest za toxické rozhovory, které kardinál poskytl v průběhu synody o rodině v říjnu 2014, když redaktorům ze společnosti BuzzFeed řekl, že církev pod Františkovým vedením je „jako lod’ bez kormidla“, v níž věřící trápí „mořská nemoc, protože lod’ církve bloudí.“

Papežovi spolupracovníci zase říkají, že Burke byl ze signatury odvolán kvůli svému nesouhlasu s klíčovou změnou nařízenou biskupy – zrychlit a zlevnit proces zneplatnění manželství. Papež a Burke se na jeho odchodu shodli už před synodou, oznámili to ale až poté, aby se jí kardinál mohl zúčastnit. A stejně tak prý neměl papež v úmyslu svého nejurputnějšího kritika umlčet. Když Burke řekl Františkovi, že mu může sloužit jedině tak, že bude „mluvit pravdu tím nejlepším a nejjasnějším možným způsobem“, papež mu odpověděl: „Právě tohle chci.“ Nejen že František Burkeho neumlčel ani nepotrestal, ale svým jmenováním ho naopak osvobodil, aby mohl své názory šířit jako nikdy předtím. A kardinál tuto příležitost brzy využil.[26]

František měl své důvody, proč Burkeho kaplanem řádu jmenovat. Na schůzce 9. září 2014 nového patrona vybídl, aby provedl „nezbytné očištění maltézského řádu od sekulárního ducha, konkrétně svobodného zednářství“, a zmínil, že na takovou práci potřebuje mladšího kardinála a také Američana, aby zednáře identifikoval a zajistil jejich vyloučení z řádu. Burke se zeptal, zda má konkrétní informace, podle kterých by mohl jednat. František odvětil, že si je jistý, že existují zednáři, kteří jsou zároveň rytíři.[27]

Věděl to už z Argentiny. Maltézský řád tam spíš než charitou proslul svými mocenskými a obchodními aktivitami a František věděl i o rytířích, kteří byli zároveň bohatými členy zednářských lóží. Řádová pobočka měla v argentinské církvi nadměrný vliv díky úzkým vazbám na vatikánského státního sekretáře v době papeže sv. Jana Pavla II., kardinála Angela Sodana, a jeho zástupce, argentinského kardinála Leonarda Sandriho. Oba byli významnými maltézskými rytíři se silnými vazbami na argentinského podnikatele Estebana „Cacha“ Caselliho, který jako ministr náboženství v silně zkorumpované vládě Carlose Menema z 90. let vybudoval síť ideologických i finančních vazeb s řádem. Caselli, známý svým spojením s mocnou italskou zednářskou lóží jménem P2, zajišťoval neustálý přísun peněz argentinských daňových poplatníků do vatikánských projektů. Sodano a Sandri tak Casellimu, navzdory jeho zednářským vazbám, otevřeli dveře, aby se mohl stát rytířem. Později byl Caselliho syn Antonio jmenován vyslancem řádu v Buenos Aires.[28]

Když se v roce 1998 rozhodovalo o jmenování Bergoglia arcibiskupem, vědělo se o něm, že vzdoruje úsilí Caselliho staršího za něj lobbovat, a tak se Cacho snažil všemi způsoby ve jmenování Bergoglia zabránit. Vztahy mezi Bergogliem a argentinskými rytíři, jejichž členy byli také dva ultrakonzervativní biskupové, tak byly napjaté. Prvním ze dvou zmíněných biskupů byl laplatský arcibiskup Héctor Aguer, Bergogliův hlavní oponent v biskupské konferenci v letech 1998 až 2013. Tím druhým byl Oscar Sarlinga, rytíř jmenovaný biskupem diecéze Zárate-Campana poté, co k tomu Sodano a Caselli v roce 2006 přesvědčili Benedikta XVI. navzdory nesouhlasu Bergoglia i biskupské konference. Sarlinga, který byl řádovým kaplanem, stál pak v roce 2008 uprostřed spiknutí s cílem odstranit Bergoglia z pozice buenosaireského arcibiskupa.[29]

Právě tyto lumpárny měl František na mysli, když hovořil o „světském duchu“ řádu: zneužívání církve a jejích organizací pro mocenské hry a nakupování si přízně. Burke ovšem rozhodně nebyl mužem, který by takovým intrikám dokázal čelit: plánoval využít své teplé místečko v maltézském řádu k podpoře vlastního tradicionalistického hnutí. Konkrétně chtěl z řádu zajistit financování pro společnost tradicionalistických kněží, kterou sponzoroval – Institut Krista Krále Nejvyššího Kněze (lat. Institutum Christi Regis Summi Sacerdotis, ICRSS), jehož členové popírají, že by druhý vatikánský koncil měl učitelskou autoritu.

Burkeovým dlouhodobým cílem bylo integrovat institut do řádu a usilovat o větší vliv a moc, než mu jeho pozice z odstupu dovolovala. Potřeboval proto stát se nepostradatelným pro Festinga i další rytíře první třídy, kteří v té době odráželi nabídky německých reformátorů a modernizátorů řádu. Na rozdíl od fra’ Festinga a jeho rytířů první třídy byli Němci běžnými katolíky středního proudu, spokojení s druhým vatikánským koncilem i Františkovým papežstvím. Střetu se nedalo zabránit.[30]

T

Burkeho příchod do magistrálního paláce rozdmýchal oheň zažehnutý už na začátku toho roku řádovými volbami, které vyvolaly otevřený boj mezi dvěma skupinami. Na jedné straně to byla malá, tradicionalistická klika několika desítek „rytířů první třídy“ kolem fra’ Festinga a na straně druhé tisíce „rytířů a dam druhé třídy“, většinou sezdaných laiků. Mezi nimi bylo obzvláště silné bohaté Německé sdružení, které provozuje řádovou organizaci humanitární pomoci Malteser International. V roce 2014 ztratil Festing kontrolu nad řádem poté, co si rytíři druhé třídy zajistili více než polovinu křesel v řídícím orgánu řádu, v jedenáctičlenné Svrchované radě, kde dosud měla většinu třída první. Vztahy mezi fra’ Festingem a jeho radou i mezi celibátními rytíři a laiky byly stále napjatější. Velmistr obzvláště choval odpor k faktickému vůdci německé skupiny, baronovi Albrechtu von Boeselagerovi, který po volbách působil jako velký kancléř, což je role spojující funkce předsedy vlády a ministra zahraničí. Boeselager, zastupující širší základnu řádu, volal po reformě.

Je ironií, že tradicionalista Festing, který o Františkovi dokázal mluvit jen s nejvyšším sebezapřením, byl za nového patrona vděčný, zatímco Německé sdružení, které Františka podporovalo, bylo z jeho volby řádového patrona zděšeno. Dráždily je Burkeovy ohromně silné pravicové názory na imigraci a islám, které mařily snahy Malteser International o obhajobu migrantů i její vztahy s muslimskými zeměmi, kde poskytovala humanitární pomoc. Aby se předešlo krizi a vytlačení organizace z Blízkého východu, ředitel komunikace se s Burkem dohodl na tiskovém prohlášení, které jasně sdělí, že kardinálovy názory jsou osobní a nevyjadřují stanovisko řádu.[31]

Sedmašedesátiletý fra’ Festing, doživotně jmenovaný velmistr, byl přímočarý a bodrý chlapík rozložité postavy, často k vidění, jak v Římě po nocích rozdává těstoviny bezdomovcům. Se svou vedoucí úlohou se ale těžce potýkal. Snadno se nechal vést druhými (třeba kardinálem Burkem), popudlivě ale reagoval na obranu své autority a obzvláště mu vadily pokusy Boeselagera, aristokratického syna uznávaného vůdce protinacistického odporu, vést Festinga k odpovědnosti za vlastní rozhodnutí.

Boeselager byl jako dlouholetý ředitel Malteser International v řádu uznávanou postavou. K Festingově vedení se vyjadřoval silně kriticky: byl přesvědčený, že velmistr nedbal na transparentnost a odpovědnost, které řádové stanovy vyžadují. Vadila mu také řada kauz, které na rytíře vrhaly špatné světlo, jako například nedostatečné zakročení proti jednomu řádovému členu v Anglii, který byl odsouzen za sexuální trestné činy proti mladistvým. Festinga jeho německý kritik dráždil stále víc a oba muži se opakovaně střetli.[32]

S Burkeho pomocí však Festing našel způsob, jak Boeselagera odstranit. Šlo o prezervativy.

Boeselager, v té době řádový velkošpitálník, jako vedoucí Malteser International (MI) v roce 2013 zjistil, že některé z agentur, které tato organizace financuje, v rámci své snahy o potírání AIDS v Jižním Súdánu, Keni a Myanmaru obhajovaly nebo dokonce distribuovaly antikoncepční prostředky. Okamžitě zastavil financování dvou projektů, třetímu z nich ale nějaký čas nadále umožňoval fungovat ve zbídačelé části severního Myanmaru, kde za rychlým šířením AIDS stála nucená prostituce a kondomy v šíření nemoci účinně bránily.

Radu tehdy Boeselager hledal také u etické komise MI, která jeho rozhodnutí podpořila. Nakonec byly finanční prostředky zastaveny také třetí agentuře. Problém však byl eticky složitý a Boeselager pověřil pracovní skupinu pod vedením duchovního poradce maltézského řádu, biskupa Marka Stengera z francouzského Troyes, aby vypracovala směrnice v souladu s pokyny jiných katolických humanitárních a rozvojových charitativních organizací. Řád souhlasil a revidoval směrnice roku 2014 – přibližně v době, kdy byl Boeselager zvolen velkým kancléřem.

O legitimitě používání kondomů k prevenci přenosu nemocí (na rozdíl od jejich používání jako antikoncepčního prostředku v manželství, které zakázala encyklika Humanae vitae z roku 1968) již mnoho let vášnivě diskutují katoličtí odborníci na etiku. Hádky mezi sebou vedou také kardinálové, z nichž většina se dovolávala nauky o dvojím účinku. Pokud je primárním záměrem použití prezervativu zabránit smrti a nemoci, a ne bránit těhotenství, nejde o antikoncepci, a tam, kde není možné ani rozumné očekávat pohlavní zdrženlivost (což je v prevenci AIDS nejúčinnější prostředek), může být takové řešení legální nebo ospravedlnitelné.

Většina katolických organizací distribuci kondomů odmítla a místo toho prosazuje abstinenci a věrnost, které jsou proti AIDS každopádně nejúčinnější. Berou ale na vědomí i šedou zónu u vysoce rizikových skupin, jako jsou prostitutky prodávající tělo, aby nakrmily děti, nebo sérodiskordantní manželské páry (kde jeden z partnerů má AIDS, ale druhý ne). Mnozí odborníci na etiku a také vatikánská Kongregace pro nauku víry tvrdí, že zejména v případě sérodiskordantního manželství může být takové použití prezervativu legitimní, a proto ho organizace mohou přinejmenším doporučovat. Menší skupina zastánců tvrdé linie, kteří tehdy ovládali Papežskou akademii pro život, se tomuto názoru postavila a tvrdí, že používání kondomů je vždy a ze své podstaty špatné, protože vede k „nemanželským“ skutkům. I když se používají k profylaktickým účelům, rovná se to „spolupráci se zlem“.

Papež Benedikt XVI. si při vědomí srdcervoucích situací, kterým jsou humanitární a rozvojové organizace v terénu vystaveny, a také nedostatečného konsenzu mezi odborníky na etiku dával pozor, aby nestranil ani jednomu názoru. Až v roce 2010 se opatrně postavil proti zastáncům tvrdé linie, když v knižním rozhovoru poznamenal, že rozhodnutí mužského prostituta použít prezervativ jako prevenci AIDS může být počátkem morálního probuzení. Rigidní teologové, a mezi nimi také členové akademie pro život nebo profesoři John Haas a Luke Gormally, zesinali a reagovali ostrými poznámkami, že papež v oblasti morální teologie postrádá nutnou kompetenci.

Když se Festing v říjnu 2014 o nových pokynech přijatých společností Malteser International dozvěděl, vyžádal si s Burkeho podporou zprávu od Haase a Gormallyho. Jejich beznadějně jednostranná zjištění z ledna 2016 označila etickou komisi MI za „nedostatečnou“ a „nekompetentní“ a tvrdila, že Boeselagerova rozhodnutí jsou „mylná“. Jejich kritéria k dosažení tohoto verdiktu se opírala o předpoklady, které sice vycházely z církevního učení, avšak sahaly daleko za ně a rozcházely se také s pozicemi zastávanými Kongregací pro nauku víry. Zpráva zato vyhovovala Burkeovi i Festingovi, kteří ji mohli využít proti Boeselagerovi.[33]

V červnu 2016 přijal František velmistra a další vysoké funkcionáře včetně Boeselagera, ale bez Burkeho. Ptal se jich, zda Burke dosáhl pokroku v očištění řádu od zednářů, oni ale o tomto papežově pověření slyšeli poprvé – Burke jim nic neřekl. On sám se s Františkem setkal až v listopadu 2016, poprvé po dvou letech. Šest týdnů předtím zahájil tažení proti papežově exhortaci o rodině Amoris laetitia [„Radost z lásky“], která vzešla z konsenzu dvou bouřlivých synod a tvrdí, že lidem, kteří se rozvedli a bez prohlášení o neplatnosti uzavřeli nový sňatek, může být v některých případech dovoleno přijmout Eucharistii. Společně se třemi staršími kardinály napsal Burke papeži a formou řady otázek typu ano/ne, vytvořených jako pochybnosti neboli dubia, ho obvinil ze zavržení církevní nauky. Při společném setkání František tento dopis ignoroval. O několik dní později ho kardinál s teatrálními projevy bolesti a smutku zveřejnil.[34]

Během schůzky se František kardinála dotázal, jakého dosáhl pokroku v poslání, které mu před dvěma lety svěřil. Odpověd’ zněla, že žádného. Kardinál ale tvrdil, že v řádu odhalil jiný druh „světskosti“. Vítězně se vytasil se zprávou rigoristů, která usvědčuje Boeselagera a jeho etickou komisi, předal ji papeži a ústně přidal souhrn zjištění. Stejně jako dopis s dubii byla ovšem i toto lstivá právnická past. Pokud by papež na zjištění nereagoval, Burke toho mohl použít k tvrzení, že František nedokáže bránit církevní nauku, a kdyby odpověděl kladně, mohli by Burke a Festing použít dokument k odstranění Boeselagera.

František slíbil, že Burkeovi pošle oficiální dopis s pokyny k reformě řádu. Když list datovaný 1. prosince toho roku přišel, papež v něm důrazně nabádal, aby Burke plnil svou povinnost „prosazovat duchovní zájmy řádu i jeho členů a rozvíjet vztahy mezi Svatým stolcem a řádem“. Konkrétně František zdůraznil, že se Burke má postarat, aby se rytíři vyhýbali „sdružením, hnutím a asociacím relativistické povahy“ a aby všichni rytíři, kteří jsou členy takových organizací, byli „požádáni o vystoupení z řádu“. Byl to důrazný a písemný mandát, aby Burke nyní vykonal to, o co ho papež požádal už před dvěma lety.

František pak opatrně reagoval na zprávu, kterou mu Burke předal, a zmínil, že by byl zklamaný, „kdyby – jak jste mi sdělil – byli někteří z vysokých funkcionářů obeznámeni s praxí, jako je distribuce jakéhokoli druhu antikoncepce, a nezasáhli ve snaze takovému jednání zamezit.“ V takovém případě, pokračoval, „nepochybuji o tom, že dodržením Pavlovy zásady ‚být pravdiví v lásce‘ (Ef 4,15) lze o této záležitosti s dotyčnými funkcionáři diskutovat a dosáhnout potřebné nápravy.“ Boeselager samozřejmě s takovým jednáním obeznámen byl a jednal tak, aby napomáhání distribuci zamezil už před třemi lety.

Burke se ale domníval, že pro Festinga má to, co potřebuje, aby se zbavil Boeselagera, a 6. prosince velmistrovi vítězně představil své papežské poslání průvodním dopisem, který Františkův mandát shrnuje jako „očištění řádu od světského ducha a od používání metod a prostředků, které jsou v rozporu s mravními zákony“. Nezmínil ovšem svobodné zednářství, ale naznačil, že papežův mandát se týká problému s prezervativy. „Vzhledem k závažnosti této věci,“ psal Burke Festingovi s jistým pohnutím, „Vás žádám o veškerou spolupráci, aby Svatý otec nepovažoval za nutné řešit své obavy přímo prostřednictvím vizitace řádu.“[35]

Téhož odpoledne se Festing setkal s Boeselagerem za přítomnosti Burkeho a velkého komtura řádu Ludwiga Hoffmanna von Rumersteina. Festing zde Boeselagera obvinil, že je „liberální katolík“, a vyžadoval jeho rezignaci se slovy, že to je „výslovné přání Svatého stolce, jak mu je sdělil kardinál patron“. Pokud by neodstoupil, varoval ho Festing, hrozilo tu nebezpečí „apoštolské vizitace“. „To je výhrůžka?“ zeptal se Boeselager. „Ne,“ odpověděl Burke chladně, „to je fakt.“ Boeselager rezignovat odmítl.[36]

Následujícího dne Festing požádal Svrchovanou radu, aby hlasovala o odvolání Boeselagera dvoutřetinovou většinou, ovšem rada to zamítla. Boeselager mezitím žádal a nakonec i obdržel od Státního sekretariátu potvrzení, že Burkeho tvrzení je zcela nepravdivé: jeho rezignace nebyla „vůle Svatého stolce“. Večer se Festing setkal s Burkem, který nyní převzal otěže. Kardinál mu oznámil, že následujícího dne „se stane jedna ze tří věcí“: bud’ Boeselager souhlasí s rezignací, nebo ho Festing pro neposlušnost odvolá, anebo „kardinál patron doporučí papeži Františkovi, aby zahájil vizitaci řádu“.

Dne 8. prosince našel Festing způsob, jak radu obejít, a vydal „magistrální dekret“, který Boeselagera zbavil funkce velkého kancléře z důvodu neposlušnosti. Velmistr poté napsal více než dvěma stovkám vysoce postavených funkcionářů řádu, aby je o svém rozhodnutí informoval, a zároveň hrozil suspendováním každého, kdo by projevil nesouhlas. Někteří znepokojeně napsali kardinálu státnímu sekretáři Pietru Parolinovi s dotazem, zda je skutečně pravda, že si papež přeje, aby Boeselager rezignoval.[37]

Pak se o celé kauze doslechla média a diskrétní aristokratický řád se najednou ocitl přímo uprostřed bouře.

T

O Františkovi se často s jistým úžasem mluví jako o mistrném stratégovi – prozíravém vůdci, který dokáže proplout konfliktem, protože vždy hledí mnoho kroků dopředu. Je to pravda: má v sobě přirozenou vychytralost, která pro vysoce inteligentní lidi nebývá vždy typická. Zakořeněna je především v jeho schopnosti „číst“ lidi a situace, což je do značné míry plod jeho zkušeností při vedení duchovních cvičení. Přinejmenším část ale pochází z vlivu perónismu.

Počátkem 70. let byl mladý jezuita P. Jorge Mario Bergoglio okrajově zapojen do organizace s podivným jménem „Železná garda“, což byla místní organizace perónistů působící mezi nižšími středními vrstvami argentinských měst, jako Buenos Aires a Rosario. Bergoglio se s gardou seznámil prostřednictvím jezuitské farnosti v San Miguel, kde sloužil jako kněz, i v Buenos Aires, kde byla garda silně zastoupena na jezuitské Universidad del Salvador.

Bergoglio sám členem gardy nebyl, měl ale přirozenou afinitu s hnutím inspirovaným generálem Juanem Domingem Perónem, který byl prezidentem po dvě funkční období (1946–1955). Perón svou voličskou základnu rozšířil o městskou dělnickou třídu i ženy a těžil z válečného rozmachu výroby zboží, které se předtím dováželo. Jeho rétorika se úzce ztotožňovala se sociálním učením papežů a jeho vláda uzákonila to, po čem církev dlouho a naléhavě volala: spravedlivé mzdy, odbory, bydlení, sociální zabezpečení a volební právo žen.

Ovšem Perónovo druhé funkční období, to bylo něco docela jiného. Hnutí přišlo o své kořeny, vyvinulo se do podoby ideologické a autoritářské, obranářské a agresivní. Peróna svrhl vojenský puč v roce 1955 poté, co se střetl s církví kvůli posunu režimu ke kvazináboženskému kultu osobnosti. Následná represe perónismu vojenským establishmentem ale jen napomohla získat pro hnutí ještě silnější sympatie obyčejných lidí.

Koncem 60. let, kdy Argentina trpěla další diktaturou, výzvy Perónovi, aby se vrátil ze svého madridského exilu a zúčastnil se voleb, mohutně sílily. V období mezi rokem 1969 a Perónovým návratem v roce 1973 Argentina vřela stávkami, protesty a partyzánskými akcemi – bombovými útoky a únosy.

Ve stejném období Bergoglio zaznamenával rychlý vzestup v Tovaryšstvu Ježíšovu. Kněžské svěcení přijal roku 1969, těsně před svými třiatřicátými narozeninami, a po několika měsících strávených ve Španělsku se vrátil do San Miguel, kde v únoru roku 1971 završil studia. Svěřeno mu bylo několik důležitých pozic: stal se prorektorem na vysoké škole Colegio Máximo, novicmistrem a také profesorem pastorální teologie. Vedle toho byl „konzultorem“, členem provinčního sboru poradců, a v dubnu roku 1973 složil věčné sliby chudoby, čistoty a poslušnosti společně se čtvrtým slibem poslušnosti papeži pro další poslání. Následující rok v červenci byl ve věku pouhých šestatřiceti let jmenován provinciálem. Stalo se tak uprostřed krize vedení v argentinské jezuitské provincii a rozdělení v církvi i ve společnosti.

Železná garda byla jednou z mnoha organizací – včetně ozbrojených skupin na pravici i na levici – agitujících za Perónův návrat. Byla to ovšem jediná organizace autenticky a doktrinálně perónistická, poslušná vůdcovým příkazům. Na rozdíl od Montoneros a dalších ozbrojených skupin odmítala násilí a úzce se ztotožňovala s národně-lidovými a katolickými kořeny perónismu. Bergoglio sice ke gardě nepatřil, silně se ale ztotožňoval s její politickou kulturou a také s její vizí jednoty latinskoamerického kontinentu, la patria grande. Byl „knězem, který je náhodou i perónista, spíš než perónistickým knězem“, jak to shrnul politik a bývalý gardista Julio Bárbaro. V mladém jezuitovi našla garda kněze, který jim mohl být během jejich krátké, ale intenzivní existence v letech 1969 až 1974 nablízku – předtím, než byla garda po Perónově návratu a jeho smrti o rok později rozpuštěna. V té době její členská základna vzrostla ze sedmdesáti lidí na deset tisíc a formovala generaci budoucích perónistických politiků a aktivistů, z nichž mnozí se s Bergogliem znovu setkali v době, kdy byl kardinálem a oni zase ministry nebo odboráři.

František jako první papež lidem navrhuje, aby si návštěvníci na své chytré telefony nahrávali krátké videopozdravy s jeho povzbuzením, které pak dovezou zpět do svých společenství. Koncem 60. a počátkem 70. let odcestovalo vedení gardy do Španělska, aby se tu setkali se svým exilovým vůdcem a přivezli nahrávky jeho poselství lidu. Gardisté pak v chudinských čtvrtích Buenos Aires a Rosaria chodili od dveří ke dveřím a kazety přehrávali. Když lidé slyšeli, jak k nim mluví el líder a předává jim své povzbuzení, vyvolalo to u nich silné reakce a napomáhalo utvářet jejich uvědomění. „Právě to nás formovalo,“ vzpomíná právník a perónistický intelektuál Humberto Podetti. „Ideou bylo učit se v dialogu mezi Perónem a lidmi.“[38]

Zkušenosti z chudinských čtvrtí doplnil impozantní seznam titulů k četbě, mezi knihami byly také praktické příručky o vojenské strategii a politické teorii. Hlavně šlo ale o studium Perónova myšlení a taktiky. V tomto ohledu vynikly především dva texty: jeho organizační vize z roku 1949, La comunidad organizada, a také Conducción política, sbírka přednášek, ve kterých generál v roce 1952 hovořil o strategii a vedení. Obě knihy měly pro Bergoglia formativní význam, neboť obsahovaly praktické lekce doplňující již dříve získané poznatky o vedení čerpané z duchovních cvičení a jezuitských konstitucí.

Conducción política lze přeložit jako „politické vedení“, ale v Perónově slovníku je ten, kdo vede, ani ne tak politikem, jako spíš dirigentem. Conducción zahrnuje řemeslo a techniku, taktiku i strategii, ale především niterné, citové propojení. Dirigent inspiruje a povzbuzuje. Je příkladem optimismu, jasných cílů, odvahy i čistoty, je připraven obětovat vše pro svůj lid. Organizuje, vzdělává a formuje své následovníky v akceschopné těleso. Dokáže udržovat kázeň, protože má respekt a protože cílů dosahuje jménem lidu. „Dobrý vůdce,“ říká Perón, „nemusí nikdy rozkazovat, protože je schopen řídit.“

Tato schopnost řídit závisí na jeho schopnosti přimět a přesvědčit. „Šéfové si nemohou dělat pokaždé to, co chtějí,“ zmínil František pro agenturu Reuters v létě roku 2018. „Musejí přesvědčovat. Existuje sloveso, jedno slovo, které mi při vedení velmi pomáhá: ‚přesvědčit‘. Právě přesvědčováním, pomalým přemlouváním, to lze dokázat.“ Perón ve své Conducción política ukazuje, jak přesvědčovat: s využitím chytrého rámování zpráv – tak Perónův slogan „politická svrchovanost, ekonomická nezávislost a sociální spravedlnost“ pro Argentinu přinutil jeho oponenty bud’ s těmito cíli souhlasit, anebo se proti nim vymezit – ale také, a to je rozhodující, prokazováním konkrétních skutků, které svědčí o vůdcově oddanosti zastávanému poselství.[39]

Vůdce navozuje změny rozhodně, ale trpělivě, pracuje „z periferie“, říká Perón, aby lidem poskytl čas se přizpůsobit: příliš mnoho změn z centra vyvolává obrannou reakci. Vůdce zároveň musí být povznesený nad spory, a aniž by někomu stranil, povzbuzuje různé frakce, aby spolu udržovaly vztahy. Nenechá se aktuálním děním odvést z daného směru: nečekaným událostem se nedá vyhnout, lze se jim ale přizpůsobit, pokud vůdce rozhodně dbá na plnění celkového plánu. A stejně ani taktické ztráty nejsou fatální, pokud je úspěšná strategie jako celek. Totéž potom platí i o vůdcově oblibě, která každou chvíli kolísá nahoru nebo dolů, vůdce ale může ztrátu popularity ustát, pokud vytrvale roste jeho důvěryhodnost a prestiž.

Dobrý vůdce není podle Peróna nikdy zkostnatělý. Musí se přizpůsobit, být flexibilní, a nekompromisně má zasáhnout jedině tehdy, když jsou ve hře základní principy. Aby vůdce přiměl ostatní udělat aspoň polovinu toho, co po nich chce, musí jim umožnit, aby udělali polovinu toho, co chtějí sami, a zároveň zajistit, aby ta jeho polovina byla klíčem k jeho celkovým cílům. Vůdce se nikdy nemá spoléhat na ojedinělé informace ani na zdroje z druhé ruky, ale měl by si je osobně ověřovat z původních zdrojů, kdykoli je to možné: jeho vedení je dobré jen natolik, jak dobré jsou informace, ke kterým má přístup. Měl by být nevyzpytatelný, držet si karty těsně u hrudi a jako tajnou zbraň používat překvapení. Náhlý, nečekaný výpad, který protivníka odzbrojí, je jedním z jeho nejúčinnějších nástrojů. Úspěchu, učil Perón, „se dosahuje v rozhodující chvíli a rozhodným úderem“. To znamená, že je třeba v průběhu času trpělivě snášet útoky a rozpoznat „těžiště“, kde k akci dojde. Pak musí vůdce ve správný čas tvrdě zasáhnout, „ať to bolí, kde to bolí“.

„V Argentině nikdo nepochybuje o tom, že papež je ‚čistý perónista‘, obdivovatel Peróna, a politika ho fascinuje,“ poznamenává politický komentátor Carlos Cué. Moderní perónismus ale není ani zdaleka čistý. Naposledy Bergoglio vyjádřil této straně podporu v roce 1983, kdy se v Argentině konaly první volby od chvíle, kdy válka o Falklandy/Malvíny ukončila vojenskou diktaturu. Bergoglio, tehdejší rektor Colegio Máximo, se s okruhem lidí kolem sebe projevil zřetelně properónisticky ve volbách, v nichž většina Argentinců hlasovala pro vítěze, Radikální občanskou unii v čele s právníkem v oblasti lidských práv Raúlem Alfonsínem. Poté ovšem perónismus zdegeneroval a rozpadl se do levo-pravých frakcí, které byly k nerozeznání od jiných politických ideologií. Jako biskup v 90. letech a později kardinál a arcibiskup po roce 2000 si Bergoglio udržel chladný odstup od prezidentů Carlose Menema i Néstora Kirchnera.[40]

Perónisté starého střihu, ti z generace Železné gardy, se přesto při pohledu na Františka v akci usmívají nad podobným stylem a vedením, a v neposlední řadě i nad způsobem, jak oslovuje všechny, ale na nikoho se neváže, nebo jak se ztotožňuje s „lidem“ proti „elitám“. „Chcete-li vést lid,“ napsal Perón v Conducción política, „je prvním požadavkem vyjít z lidu, myslet a cítit jako lid – to znamená být ‚jako‘ lid.“ Generál bohatě využil svůj míšenecký původ – údajně byl zčásti indiánem z kmene Tevelčů a v krvi měl i obvyklou argentinskou směsici italských a španělských předků – a byl na něj hrdý, nikdy se netoužil stát součástí argentinské statkářské třídy, podobně jako se František brání ztotožnění s aristokracií všeho druhu. Perón byl mistrovský řečník schopný sdělovat veliké myšlenky v jednoduchých znacích, skrze prosté metafory a jazyk gaučů, a trval na tom, aby jeho následovníci byli také „z lidu“, aby mluvili a jednali způsobem, který je udrží nablízku běžným lidem. Je těžké nevidět paralely v tom, co zdůrazňuje František, že totiž pastýři patří k Božímu lidu, nebo ve způsobu, jak používá lidovou mluvu pastýře, a ne vznešený jazyk teologa, jak cituje svou nonnu Rosu, že rubáš nemá kapsy, anebo vtip, že za pohřebním vozem nikdy nejedou stěhováci.

To není jen ukázka politického fištrónu. K rétorice Františka i Peróna patří také ikonoklastický, antiaristokratický prvek, který vede k posunu: že moc se odebírá elitám a předává lidem, ale organizovaným a kontrolovaným způsobem, pod pevným vedením dirigenta. A u obou existuje také radikální, plebejský prvek, který často může vypadat jako podezřívavost vůči akademikům a společenským privilegiím. František rád připomíná, že Perónovi byl blízký biskup Nicolás de Carlo, u kterého si při konzultacích ověřoval, zda jsou jeho projevy v souladu s katolickým sociálním učením, a že Perón v roce 1948 při udělení ceny de Carlovi před biskupy zmínil, že křesťanství je „náboženství chudých, těch, kdo hladovějí a touží po spravedlnosti“. Právě této biblické energie raného perónismu si staří argentinští perónisté u Františka všímají. Podle nich zachraňuje jádro tohoto duchovního pohledu a přeformulovává ho pro budoucí generaci. A když František hovoří v Římě, připomíná se jim el líder za svého madridského exilu, jak z něj skýtá vedení a orientaci domácím milicím.[41]

Staří gardisté ve Františkovi nacházejí i tentýž vrozený dar vládnout: tajnůstkářský styl, díky kterému se všichni mohou jen domnívat, tutéž schopnost žonglovat s různými skupinami a udržovat je v napětí, i to, že se zdá, jako by všechny znal a všechno věděl. Ti, kdo se snaží Františka zastavit intrikami a mocenskými hrami, jsou obvykle uprostřed dění odvoláni a pak bez ironie reptají, že člověk, který tak dobře chápe použití síly, jen stěží může být svatý a pokorný křesťan. A přitom sám Ježíš křesťany nabádal, aby měli beránčí srdce, ale hadí lstivost. Jak k tomu papež vyzval litevské jezuity v roce 2018: mají „rozlišovat jak na poli Božím, tak na poli d’áblově… Musíme prosit, abychom poznali záměry Páně a také záměry nepřítele lidské přirozenosti i jeho klam.“[42]

T

V polovině prosince roku 2016 Františkův státní sekretář kardinál Parolin napsal Festingovi, aby mu objasnil papežovo výslovné přání: že problémy je třeba řešit dialogem a že neexistuje žádná „vůle Svatého stolce“ k odvolání Boeselagera. Parolin žádal, aby byl velký kancléř znovu uveden do funkce. Festing to odmítl a prohlásil – podle zdrojů z maltézského řádu na základě Burkeovy rady –, že jde o „akt vnitřní správy maltézského řádu, a proto spadá výhradně do jeho pravomoci“. Odpovědět takto papežovu zástupci je u katolické organizace něco neslýchaného. A Festingovo tvrzení bylo zároveň nepravdivé. Jak Parolin ve své odpovědi zdůraznil, Svatý stolec je oprávněn zasáhnout, neboť maltézský řád slíbil Petrovu nástupci poslušnost.

František tehdy jmenoval komisi pěti těžkých vah v čele s vatikánským diplomatem, arcibiskupem Silvanem Tomasim, aby mu urychleně podala stručnou zprávu, a to do konce ledna roku 2017. Festing tuto komisi ležérně prohlásil za „justiční nepodstatnost“ a svým dopisem vybídl rytíře v celém světě, aby s ní nespolupracovali. Pokud by snad poskytli nějaké důkazy, dodal, měli povinnost souhlasit s Festingovým rozhodnutím zbavit se Boeselagera.

Burkeovi příznivci se od té chvíle mobilizovali on-line, psali články a příspěvky na blogy. Tradicionalisté se šikovali k obvinění papeže z „autokratické“ čistky. Britský týdeník Catholic Herald nadepsal svůj článek slovy „Rytíři, kteří neustupují“, a zadal sloupky kanonickým právníkům, kteří přišli s tvrzením, že zásah Vatikánu se rovná invazi jednoho státu do jiného. Tím ale zastírali dvojí povahu řádu. Jeho autonomie se totiž týká pouze jednání s jinými státy, kde vystupuje coby humanitární organizace se svrchovaností, kterou si může nárokovat jedině z toho důvodu, že se těší ochraně Svatého stolce. Nakolik je to ale organizace řeholní, spadá řád pod přímou jurisdikci papeže.[43]

Prudce začaly klesat výše darů. „Lidé se rozhodli, že nám už nebudou pomáhat, protože měli za to, že bojujeme proti papeži,“ povzdechl si o něco později současný velkošpitálník řádu Dominique Prince de La Rochefoucauld-Montbel. V celosvětovém měřítku nicméně rytíři povstali nikoli proti papeži, ale proti velmistrovi, a ignorovali jeho hrozby odplatou, pokud by svědčili o chybách jeho vedení. Když byla Svatému stolci 23. ledna 2017 předána Tomasiho zpráva, zahrnovala více než stovku písemných svědectví o špatném Festingově managementu.

Ze zdi začal vysupovat nápis. Při narychlo svolaných schůzkách mezi Svrchovanou radou řádu a Státním sekretariátem začali vzbouření rytíři – ted’ už se omezující jen na úzký okruh zarytých příznivců Festinga a Burkeho – vyvěšovat bílou vlajku. Jak v titulku svého článku shrnul společenský časopis Tatler, Festingovi rytíři nyní byli „snobové, kteří se postavili papežovi (a prohráli)“.[44]

Ve stejné době poskytl František argentinskému knězi, který ho navštívil, podrobné shrnutí různých frakcí a zdrojů napětí v řídícím orgánu maltézského řádu. „Nikdy nevíte, co si myslí, dokud nepřijde na to, jak všechno dotáhnout do konce,“ popsal mi papeže toho večera v Římě při jídle onen kněz, který dlouhá léta pracoval v Buenos Aires Bergogliovi po boku. „A když vám to najednou oznámí, tak jen proto, že už je připravený jednat.“ A skutečně: následujícího dne byl Festing předvolán k setkání s papežem a na něm vyzván, aby rezignoval.

Toho večera u našeho stolu seděli i dva blízcí papežovi spolupracovníci, kteří pracují ve Vatikánu, a také další argentinský kněz a teolog, který papeže dobře zná. Shodli se, že František v tomto druhu napětí vyniká: nejen v tom smyslu, že ho umí zvládnout, ale také proto, že ho považuje za plodné. „Přesněji řečeno to není tak, že by si konflikty užíval,“ poznamenal jeden z přítomných. „Ale vidí v nich příležitost ke změně. A právě to se ted’ děje.“

„Občas něco udělá nebo řekne, aby u lidí vyvolal nějakou reakci a umožnil jim se projevit,“ potvrzuje P. Antonio Spadaro SJ z vedení známého deníku La Civiltà Cattolica. Shodou náhod tyto noviny sídlí v domě nazývaném Villa Malta. „Pak je šťastný a zpátky u kormidla.“ František v rozhovoru se Spadarem připustil, že „opozice otevírá cesty“, a dodal: „Obecně lze říci, že mám opozici rád.“ Napětí rozdmýchává, otevírá nové obzory. Je projevem života. Když je naopak všechno ztichlé, začíná si František dělat starosti. Potřebuje vidět na všechno, co je ve hře. V cizokrajné šarvátce o maltézský řád shledával příležitost k reformě, která by řád očistila a potvrdila jeho jedinečné poslání. Burkeho intriky zrodily zmatek, ale také šanci na změnu. A jakmile se opozice otevřeně projevila, šlo ji využít k naplnění Božích záměrů. Papežův další blízký spolupracovník říká, že František rád cituje apokryfní větu přisuzovanou Cervantesovu Donu Quijotovi: „Jestliže psi štěkají, Sancho, znamená to, že jdeme kupředu.“[45]

Poté, co se Festing následujícího dne, 25. ledna 2017, setkal s papežem znovu a dostal dlouhý seznam stížností na své vedení, popisoval to tak, že papež mluvil vlídně a řekl Festingovi, že je dobrý člověk a věrný katolík. Trval ovšem zároveň na tom, že bez něj bude reforma řádu snazší, a Festing souhlasil. Ulevilo se mu, že se může vrátit na své panství v anglickém Northumberlandu. Burke se Angličana pokusil přesvědčit, aby svou rezignaci stáhl, a tvrdil, že František nemá právo ji požadovat. Na tiskové konferenci počátkem února k tomu Boeselager s aristokratickou zdrženlivostí poznamenal jen tolik, že velmistr byl „chybně poučen“.[46]

Svrchovaná rada se sešla ke schválení Festingovy rezignace a provedení dalších kroků, které vyžadoval vatikánský státní sekretář Parolin – vrátit do funkce Boeselagera a zrušit všechna Festingova rozhodnutí od chvíle, kdy velkého kancléře odvolal. V komuniké se tvrdilo, že rozhodnutí Svatého otce byla „pečlivě přijata s ohledem na řád a s respektem k němu a také v odhodlání posílit jeho suverenitu“. Boeselager později před novináři prohlásil, že svrchovanost rytířů nebyla nikdy zpochybněna a že papež zasáhl jedině proto, že se jeho autority dovolávali.

T

František nyní jemně kormidloval reformní proces a jmenoval vysokého úředníka Státního sekretariátu, arcibiskupa Angela Becciu, aby se ujal duchovní i morální obnovy řádu, a zejména kněží a řeholníků mezi jeho členy, ve shodě s jeho vlastním účelem: „Šířit Boží slávu posvěcováním jeho členů, sloužit víře a Svatému otci a pomáhat svým bližním.“ Burke si formálně svůj titul udržel, jak ale František jasně prohlásil v dopise svému delegátovi, prakticky ho měl Becciu nahradit. Později František svěřil kardinálovi úkol vyšetřovat sexuální zneužívání na Guamu, a dokonce ho znovu jmenoval do signatury jako soudce.[47]

Papežův dopis adresovaný členům řádu byl otcovský, neponechal ale žádný prostor k pochybnostem: svrchovanost řádu má svůj účel. Jedinečná povaha rytířského řádu jakožto řeholního sdružení a současně suverénního subjektu mezinárodního práva je základem „účinnější služby ve shodě s jeho starodávným, avšak stále významným charismatem“. Toto charisma vyjadřuje řádové heslo Tuitio fidei et obsequium pauperum: obrana víry a pomoc chudým. Jsou vzájemné a jeden musí prostupovat druhým.

Becciu rytíře vyzval, aby se zamysleli, jak být ještě těsněji svázáni s církví a jak „dodat silnější impuls charitativní službě těm nejpotřebnějším, a to v duchovní i hmotné rovině“. Postupně se vyjevovalo jasnější poslání. Boeselager ho definoval takto: „Nemůžeme jít za chudými bez Krista, ale nemůžeme ani následovat Krista, aniž bychom šli za chudými.“[48]

Toto nové pochopení vyplynulo z rozlišovacího setkání 25. dubna 2017, kdy se František na hodinu setkal s patnácti vysoce postavenými rytíři v domě sv. Marty. Vystupoval zde „ve dvojí funkci“, jak jim to sdělil hned v úvodu. „Jsem vaším představeným, nakolik patříte k řeholnímu řádu a v něm patříte k první třídě, a své povinnosti představeného musím dostát. Pro ostatní z vás jsem pastýřem a papežem a udělám, co je v mých silách, abych vaše poslání podpořil a nezasahoval přitom do vaší svrchovanosti, ale budu ji bránit, protože jsem pochopil, jak je to důležité.“[49]

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zraněný pastýř.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.