Piers Anthony

ROZŠTĚPENÉ NEKONEČNO

Začínající adept – kniha první

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,
rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © 1918 by Piers Anthony

Translation © Miroslava Polová, 2022

Cover and illustrations © Jana Šouflová, 2022

Czech edition © Stanislav Juhaňák – Triton, 2022

ISBN 978-80-7684-078-2

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

KAPITOLA 1 /
Skluzavka

Kráčel s jistotou náležející jeho formátu a většina ostatních se před ním uznale skláněla. Když se vydal stanoveným směrem, zdánlivě náhodou se před ním otevřela žádoucí ulička, když se někomu podíval do očí, ten druhý skloněním hlavy naznačil poklonu. Byl nevolníkem jako oni všichni, byl nahý a nic na něm nenaznačovalo, že by měl mít nějaké významné postavení, takže přiznat mu jakékoli veřejné uznání vlastně vypadalo jako špatný vtip. Přesto byl tady gigantem. Jmenoval se Stile.

Měřil jeden a půl metru na výšku a vážil padesát kilogramů. V dávném žargonu by měřil čtyři stopy a jedenáct palců a vážil tak půl metráku nebo osm kamenů. Nebo by měřil necelých patnáct dlaní a vážil sto deset liber. Jeho kolegové ho převyšovali až o půl metru a těžší byli tak o pětadvacet kilo.

Tělesně byl zdatný, ale nijak zvlášť svalnatý. Byl příjemného zevnějšku, aniž by byl vyloženě pohledný. Nezdravil se srdečně se svými přáteli, protože svým přítelem mohl nazývat málokoho, a neseznamoval se snadno. Místo osobní vřelosti z něj čišel obrovský elán.

Promenoval se v maticové hale v herním traktu. Tohle bylo jeho oblíbené místo; mimo tyto prostory se vracel do existence nikoho, kdo by stál za povšimnutí. Teď hledal soutěžícího na své úrovni, ale v tuto hodinu tu žádný nebyl. V kójích po spirálovitém obvodu haly stály dvojice lidí, uprostřed kypěl dav těch, kteří navazovali kontakty. Z průduchů ve stropě sem mírně táhlo, chladný průvan měl příjemně květinovou vůni a dovnitř svítila napodobenina slunce, jehož paprsky si na podlaze hrály svou osobitou hru světla a stínů.

Na kraji davu se Stile zastavil; nerad se vnucoval. Dával přednost tomu, aby někdo vyzval jeho.

Z jednoho sedadla vstala mladá žena. Byla samozřejmě nahá, ale tak dokonalé tělo stálo za pohled. Nicméně Stile se odvrátil a předstíral, že ji nevnímá; pokud šlo o dívky, byl obzvlášť plachý.

Odchytil ji nějaký vysoký mladík. „Dáme hru, děvče?“ Jak snadno to u něj vypadalo!

Třepnutím ruky ho odcvrnkla a šla dál směrem ke Stilovi. „Hru, slečno?“ naznačilo jí nějaké děcko. Žena se usmála, ale i jeho odmítla, i když tentokrát mileji. Stile se taky usmál, sám pro sebe; ona tu malou holku očividně neznala, ale on ano: Pollum. Druhá příčka na žebříku devítek. Stilovy úrovně nedosahovala ani zdaleka, ale přesto to byla impozantní hráčka. Kdyby ta žena její výzvu přijala, pravděpodobně by pohořela.

Zato Stila nepochybně znala. Očima dál přelétal dav, ale ve skutečnosti sledoval ji. Byla průměrně vysoká – o několik centimetrů vyšší než on –, ale nadprůměrných proporcí. Plné, dokonalé, nepovislé prsy se při plavném pohybu výmluvně pohupovaly, nohy měla dlouhé a hladké. V jiných říších muži předpokládají, že ideální žena je nahá žena, ale ono tomu tak často není; příliš mnoha ženám uškodí, když odloží příslušné podpory některých částí své anatomie. Ta, která se k němu nyní blížila, byla z těch, které zvládají absenci oděvu, aniž by tělesné křivky jakkoli utrpěly.

Konečně došla až k němu. „Stile!“ zacvrlikala.

Obrátil se, jako by ho to překvapilo, a kývl jí na pozdrav. V obličeji byla tak krásná, až mu to vyrazilo dech. Velké zelené oči, světle hnědé vlasy s pramínky melíru, které se táhly až na šíji. Zdánlivě přirozená hladkost ženských vlasů, která je výsledkem velkého umění. Měla souměrné rysy přesně toho druhu a proporcí, jaké se mu zamlouvaly, i když by nedokázal přesně definovat, jaké to mají být. Zmocnil se ho takový stud, že se ani neodvažoval promluvit.

„Já jsem Sheen,“ sdělila mu. „Ráda bych si s tebou zahrála.“

Nemůže to být špičková hráčka. Všechny nejlepší hráče všech věkových žebříčků Stile znal podle vzhledu i stylu; tahle určitě na žádném žebříčku není. Takže nějaká diletantka, příležitostná hráčka, pravděpodobně s určitými zkušenostmi v několika disciplínách, ale v žádném případě vážný protivník. Na většinu fyzických sportů má příliš bujné tvary; špičkové soutěžící v lehké atletice, míčových hrách a plavání mají malá prsa a jsou vysoké a hubené, a tohle Sheen v žádném případě nevystihuje. Takže o žádnou fyzickou disciplínu v tomto případě nepůjde.

Ale byla nádherná a Stile dosud nebyl mocen slova. Nakonec jen přikývl na souhlas. Ladně se do něj zavěsila. To důvěrné gesto ho překvapilo. Stile znal ženy, jistě, chodily za ním, vyhledávaly jeho společnost kvůli jeho proslulosti a jeho pověstná ostýchavost jim ještě dodávala na kuráži. Ale tato žena byla tak krásná, že by těžko potřebovala vyhledávat mužskou společnost, tuhle muži jistě vyhledávali sami. Teď se tvářila, jako by si ji našel a dobyl Stile. A snad i ano, nevědomky: ono je docela dobře možné, že na ni jeho zdatnost ve Hře udělala na dálku takový dojem, že se za ním vypravila osobně. Nicméně Stile tento druh dobývání nepreferoval; takové ženy jsou stejně chtivé jak hráčsky zkušených mladíků, tak šedin.

Našli si neobsazenou kóji. Uprostřed stál sloupek, do něhož byly na protilehlých stranách zapuštěné monitory. Stile si stoupl ke sloupku z jedné strany, Sheen z druhé, a jakmile došlápli na ovály vyznačené na zemi, svou vahou monitory rozsvítili. Sloupek byl nízký, takže Stile přes něj viděl Sheen do tváře. Usmívala se na něj.

Takový otevřený projev kamarádství Stilovi vadil a raději se podíval na svůj monitor. Ani nemusel, přesně věděl, co na něm najde. V řádce nahoře byly uvedeny čtyři kategorie: FYZICKÝ-MENTÁLNÍ-RISK-UMĚNÍ a ve sloupci po levé straně čtyři další: NIC-NÁSTROJ-STROJ-ZVÍŘE. Pro potřeby záznamu byly kategorie rovněž označeny čísly nebo písmeny: 1-2-3-4 nahoře, A-B-C-D po straně. Na jeho monitoru svítila čísla: matice mu náhodně přiřkla číselnou sadu výběru.

Stile se pátravě zahleděl Sheen do tváře. Teď, když byla jeho soupeřkou ve Hře, ho ostýchavost trochu opustila. Cítil, že ho svrbí kůže, zrychluje se mu tep, jasní mysl a mírně bouří útroby, což věstilo soutěživé napětí a snahu uspět. U některých lidí jsou tyto projevy tak silné, že je dočista paralyzují a oni nakonec nejsou ani schopní soutěžit, ale pro něj to byl velkolepý pocit, který ho naopak nabudil. Žil pro Hru!

Fungovalo to, i když byla jeho soupeřkou hezká holka, jejíž vyzývavá prsa na něj čněla těsně nad sloupkem. Co jí asi táhne hlavou? Opravdu si myslí, že ho dokáže porazit, nebo do toho šla jen kvůli zážitku? Vybrala si ho z hecu, nebo je to jen fanynka, která se snaží o rande? Jestli je jejím cílem vyhrát, pak by ráda UMĚNÍ nebo možná MENTÁLNÍ, ale určitě by se nehrnula do FYZICKÉHO. Jestli sem šla z hecu, preferovala by RISK, protože ten by vyžadoval z její strany malý výkon. Jestli touží po zážitku, mohla by chtít cokoli. Jestli je to fanynka, pak by chtěla FYZICKÉ.

Ovšemže ona si z horní lišty vybírat nemůže, tento výběr je na něm. Ale jeho volba se zčásti bude řídit jeho úsudkem o tom, jaký má ona záměr a schopnosti. Musí takříkajíc myslet její hlavou, aby dokázal vybrat to, po čem ona touží nejméně, a aby nad ní získal vrch.

Pak zauvažoval, co si jeho soupeřka nejspíš vybere z možností, kde je volba na ní. Skutečný soupeř by sáhl po NIC, protože by mu šlo o samotnou podstatu: o prokázání osobní zdatnosti bez jakékoli podpory. Ten, kdo chce zážitek, si může klidně vybrat cokoli podle toho, po jakém druhu zážitku touží. Odvážný soupeř by šel pravděpodobně rovněž po NIC; taková volba patří k odvaze. Fanynka by si zvolila NIC zcela jistě. Takže její nejpravděpodobnější volba bude nejspíš NIC.

Nu, ať se ukáže, co je zač. Dotkl se FYZICKÉHO, přičemž přejel dlaní přes monitor tak, aby z pohybu ruky nepoznala, co si vybral.

Ona už si zvolila, jak se ostatně dalo čekat. Ocitli se ve čtverci 1A, FYZICKÝ/NIC.

Objevila se sekundární matice.

Nyní byly na horní liště kategorie: 1. SEPARÁTNÍ – 2. InteraKTIVNÍ – 3. BOJOVÝ – 4. KOOPERATIVNÍ a v boční liště: A. PLOCHÝ POVRCH – B. VARIABILNÍ POVRCH – C. DISKONTINUITA – D. TEKUTINA. Rozsvícená byla písmena; tentokrát si bude vybírat z boční lišty. Na plavání nebo bradla se s ní necítil – i když obé mohlo mít velmi zajímavé aspekty –, což vyloučilo poslední dvě písmena. Byl sice vynikající v běhu na dlouhou vzdálenost, ale pochyboval, že by do něčeho takového šla Sheen, což zase eliminovalo plochý povrch. A tak si vybral B, variabilní povrch.

Ona si vybrala 1. SEPARÁTNÍ. Takže žádná fanynka! Bude z toho nějaký závod, žádné fyzické doteky ani přímá interakce, i když i tady se občas nějaká ta výjimka najde. Docela dobré. Alespoň se ukáže, z jakého je slečna těsta.

Nyní jim monitor nabídl seznam variabilních povrchů. Stile znovu střelil pohledem po Sheen. Pokrčila rameny, a tak vybíral první: BLUDIŠTĚ. Jakmile se slova dotkl, objevilo se v prvním políčku devítičtvercové matice.

Ona vybírala druhá: SKLENĚNÁ HORA. Objevila se v druhém políčku.

Do třetího políčka umístil PRAŠNOU SKLUZAVKU. Pak pokračovali TERÉNNÍM BĚHEM, VISUTÝM LANEM, PÍSEČNÝMI DUNAMI, TRAVNATÝMI KOPCI, SNĚHOVOU ZÁVĚJÍ a VÁPENCOVÝM ÚTESEM. Tím byla terciární matice kompletní.

Teď musel vybrat jeden sloupec a ona jednu řadu. Stile vybral třetí sloupec a Sheen první řadu, čímž se jejich hrou stala PRAŠNÁ SKLUZAVKA.

„Odstupuješ?“ zeptal se jí a stiskl příslušné tlačítko, aby automat zaznamenal dotaz. Měla patnáct vteřin, kdy mohla nabídku odmítnout nebo hru vzdát.

Zamítnutí přišlo promptně. „Ne.“

„Remíza?“

„Ne.“

Nic jiného ani nečekal. K odstoupení dochází, když má jedna strana tak jednoznačnou převahu, že ani nemá smysl hrát, jako třeba kdyby šlo o šachy a jeden hráč byl velmistr, zatímco druhý se ještě ani nenaučil tahy. Nebo jako kdyby šlo o vzpěračství, kde by na jedné straně stálo dítě a na druhé vytrénovaný svalovec. Prašná skluzavka byla neškodná a zábavná dokonce i bez soutěživého prvku; tu by nevzdal nikdo vyjma snad člověka, který trpí fobií z pádu – a takový by do této herní kategorie nikdy nešel.

Jenže právě proto byla její reakce divná. Měla se jeho nejapným nabídkám zasmát. Ale ona je vzala vážně. To naznačovalo, že je z utkání nervóznější, než vypadá.

Ale tohle přece není žádné turnajové utkání! Kdyby to byla nějaká hloupá nána, kterou do toho někdo nahecoval, mohla nabídku na odstoupení prostě přijmout, hru vzdát a měla by to za sebou. Nebo mohla souhlasit s remízou a pak vykládat kamarádkám, že remízovala s proslulým Stilem. Takže do toho evidentně nešla ani kvůli slávě, ani z hecu, a fanynka to není, o tom už byl Stile přesvědčený. Ona chce hrát doopravdy – přesto se nedá očekávat, že by měla opravdové herní zkušenosti.

Vzali si herní etikety, které jim vyjely z příslušných štěrbin automatu, a opustili kóji. Nikomu nebylo dovoleno jít si jen tak zahrát nějakou herní disciplínu; všichni museli nejdříve ve dvojicích sehrát matici a pak se společně nahlásit na daném stanovišti, aby se zabránilo tomu, že neoprávnění lidé dělají zmatky v naplánovaných utkáních nebo zasahují do legitimních soutěží. Ovšemže děti mohly – a taky toho nadšeně využívaly – napodobovat soutěže jen tak pro legraci; pro dítě byl herní trakt jeden velký zábavní park. Ale přitom se obvykle zabraly do Hry doopravdy a s přibývajícím věkem byly Hrou posedlé čím dál víc, až na ní nakonec byly totálně závislé. Tak tomu bylo i se samotným Stilem.

Prašná skluzavka byla v jiném dómu, a tak jeli metrem. Dveře do vagonu se při jejich příchodu vstřícně roztáhly a vpustily je do útulného vnitřku, kde již bylo několik dalších nevolníků: tři muži středního věku, kteří si Sheen měřili nepokrytě chtivým pohledem, a dítě, jemuž se oči rozzářily poznáním. „Ty jsi ten žokej!“

Stile přikývl. S dětmi neměl problém. Byl stěží větší než ten kluk.

„Vyhrál jsi všechny dostihy!“ pokračoval chlapec.

„Měl jsem dobré koně,“ objasnil mu Stile.

„To jo,“ souhlasil uspokojeně kluk.

Mezitím se na Stila zaměřili i ostatní tři pasažéři, které jalo podezření, že by mohl být stejně zajímavý jako ta dívka. Ale to už se vagon zastavil, dveře se otevřely a všichni vystoupili v novém dómu. Stile a Sheen se ostatním cestujícím vmžiku ztratili a s připravenými lístky si to namířili rovnou na Prašnou skluzavku.

Když jim uvaděčka u Skluzavky potvrzovala lístky, blýskla po Stilovi úsměvem. Oplatil jí to, i když věděl, že je to hloupost, byla to robotka. Obličej, paže a horní část trupu měla dokonale humanoidní, podle tvaru, barvy ani struktury by žádný obyčejný smrtelník nepoznal, že to není skutečná žena, ale její humanoidní tělo končilo stolem. Dál byla stolem, a to bez nohou. Jako by ji nějaký nebeský sochař tesal z kovového hranolu a během tesání ji oživoval – a pak v půlce skončil. Stile k ní pocítil jistý obskurní soucit; má horní polovina opravdové vědomí? Touží po cele humanoidním těle – nebo po cele stolním těle? Jaké to asi je, být něčím napůl?

Když mu vracela potvrzený lístek, Stile prsty obemkl jemnou ručku. „Kdy tady končíš, zlato?“ zeptal se a šibalsky povytáhl jedno obočí. Strojů se samozřejmě neostýchal.

Byla na to naprogramovaná. „Ššš. Můj kluk se dívá,“ ukázala druhou rukou na robota vedle sebe: stůl, z něhož čouhaly dvě mužské nohy končící naopak pasem. Demonstrovaly styl ochranných kraťasů, které se mají nosit na Skluzavku. Byly to mimořádně robustní nohy a oblast rozkroku byla mohutně maskulinní.

Stile se zkormouceně podíval na sebe. „No jo, s ním bych soutěžit nemohl. Nohy mám jen taktak dlouhé, aby dosáhly na zem.“ Tuto poznámku utrousil dávný pozemský spisovatel Mark Twain a Stilovi přišla při této příležitosti užitečná. Sheen se do něj opět zavěsila, Stile ji nechal a pokračovali na Skluzavku.

Myslel si, že Sheen třeba něco poznamená k tomu, jak dobře Stile vychází s roboty, ale zjevně jí to bylo jedno. Taky dobře.

Skluzavkou se nazývala spirálovitá hora koryt. Koryta se porůznu sbíhala, rozbíhala a stáčela do smyček a proudil jimi prach – hygienické, nedráždivé, nekarcinogenní neutrální částice průhledného plastu, které se v takovém nahromadění chovaly prakticky jako kapalina a hladce klouzaly. Výsledek byl dramatický, působil dojmem zpěněných bystřin nebo proudů sněhu v lavině.

Oblékli si přiléhavé kraťasy a masky s filtrem, vyžadované bezpečnostními předpisy stanovenými pro Skluzavku. Prach byl sice neškodný, ale rád pronikal do každé dosažitelné štěrbinky, a že jich má lidské tělo bezpočet. Tohle bylo něco, co Stile na této herní disciplíně neměl rád: oblečení. Normálně nosili šaty jenom občané a pro nevolníky platilo, že je nevhodné nosit něco, co není striktně funkční. Víc než nevhodné: mohlo to být důvodem pro okamžité ukončení pachtovního pobytu na planetě Proton. Skluzavkové kraťasy byly v tomto prašném prostředí funkční, ale stejně se v nich cítil nepohodlně. Byly těsné na místech, kde ho to sexuálně dráždilo, a to bylo v přítomnosti bytosti jako Sheen trapné.

Zdálo se, že Sheen žádné takové starosti nemá. Možná si uvědomovala, že kraťasy přitahují pozornost právě k těm částem, které zahalují, čímž ještě zvyšují její sexappeal. Stilovi stejně jako mnoha jiným nevolníkům připadal oděv svým způsobem lákavý jako zakázané ovoce, zejména oděv zakrývající ženské pohlaví; oděv představoval mnohé, o čem mohl nevolník jen snít. Musel neustále uhýbat očima z obav, aby neupadl do rozpaků.

Na vrchol Skluzavky vyjeli výtahem. Tady shora, blízko u mihotavé kupole, která udržovala uvnitř dómu vzduch a teplo, mohl Stile vidět pustou protonskou krajinu, neobdařenou žádnou vegetací. Nehostinnou atmosféru v dálce zastíraly mraky smogu.

Pohled na samotnou Skluzavku byl diametrálně odlišný. Z vysokého vrcholu se táhlo dolů šest koryt, každé do poloviny plné proudícího prachu. Koryta byla průsvitná, a protože skrze celou horu prosvítala barevná světla, byla koryta občas červená, občas šedomodrá, občas žlutá podle toho, jak se světelné kužele pohybovaly. Jejich spleť tvořila přenádherný květinový vzor. Jestliže si Stile připadal v kraťasech a masce fyzicky i emočně neohrabaný, výhled z vrcholku Skluzavky mu to vynahradil a vždycky tady chvíli postál v tiché úctě.

Vypadalo to, že jedno každé koryto se zbarvuje čistě náhodně, ale jako celek utvářela pomíjivé obrysy růží, lilií, tulipánů, fialek a gardénií. Kde se to hodilo, tam vypouštěly vzduchové trysky odpovídající vůně. Tohle navrhl nějaký umělec a Stile jeho dílo obdivoval. Byl tady již mnohokrát, a přesto ho to dosud neomrzelo.

Sheen tu nádheru zřejmě nevnímala. „Jdi na značku,“ nakázala mu a spustila samočinný startér. Automat mohl odstartovat závod okamžitě nebo i za dvě minuty. Tentokrát šel na kompromis. Korytové bariéry záhy klesly a Sheen skočila do nejbližšího žlabu.

Stile, překvapený její mrštností, skočil za ní. Nabrali rychlost, nohama napřed projeli širokou, třpytivě zelenou zatáčkou a vjeli do první bílé vertikální smyčky. Vzhůru a dokola, na vrcholku hlavou dolů závratně zpomalili a sjížděním dolů znovu nabrali rychlost.

Sheen se pohybovala dobře. Její tělo mělo přirozenou oblost, která se tvarem dobře přizpůsobovala konturám žlabu, a prach, který se za ní hromadil, ji hnal vpřed. Stile, který jel za ní ve stejném žlabu, se snažil co nejvíc prachu zadržovat, aby ji obral o pohon a ona uvázla, ale Sheen měla příliš velký náskok a své zdroje využívala příliš dobře.

Nu, však jsou i jiné možnosti. Toto koryto vedlo přes stoupání spojené s poklesem gravitace, což znamenalo zpomalení. Ale předtím ho křížilo jiné koryto, které šlo naopak do vývrtky. Stile ho využil, prosvištěl vývrtkou a vystřelil před dívku se slušným náskokem.

Využila jinou zkratku, dojela ho a odřízla mu přísun prachu. Toto byl jeden z mála interaktivních aspektů Skluzavky: soutěž o prach. Stile ztratil rychlost a najednou drhl zadkem o holý plast. Žádný prach, žádný postup!

Natáhl ruku do strany, vymrštil se a přehoupl se do sousedního koryta. Tohle byl rafinovaný manévr, legitimní, ale ne pro amatéry. Tady bylo prachu dost, takže opět nabíral rychlost, ale manévr ho stál předešlou hybnost. Sheen pokračovala v nahromaděném prachu v původním korytě dál a mezitím ho předjela – a to už byli v půlce Skluzavky!

Stile si uvědomil, že zabředl do opravdového závodu. Ta holka je fakt dobrá!

Přehoupl se zpátky do jejího koryta a znovu ji odřezával od prachu – jenže ona se obratem přehoupla do koryta, které právě opustil, a náskok si udržovala. Šikovný tah! Očividně tady závodila už mnohokrát, znala skluzavkové triky a v líbezných křivkách jejího těla bylo více hbitosti, než předpokládal. Ale teď měl lepší koryto on a v prašné jízdě bez překážek se mu nikdo nevyrovnal; předjel ji. Přeskočila zpátky, aby ho odřízla od prachu, ale Stile se okamžitě přehoupl do třetího žlabu, a než ho stihla následovat, žlaby se oddálily a Stile byl v bezpečí.

Závod dokončili každý ve svém korytu. Našla si dobré a navzdory jeho obratnému hospodaření s prachem ho dotahovala. Do cíle dojel první jen taktak. Za potlesku přihlížejících hráčů vylétli do sběrné nádrže těsně za sebou, jeden, druhý. Byl to skvělý závod, jeden z těch, jaké se podaří jen jednou, dvakrát za den.

Sheen vstala a fascinujícím natřásáním ze sebe oklepala prach. „Všechny vyhrát nemůžu,“ poznamenala nevzrušeně.

Ale předvedla znamenitou jízdu! Dojela za ním těsněji než kdo jiný za celé roky. Stile se díval, jak si stahuje masku a kraťasy. Byla fantasticky krásná – ještě krásnější než předtím, protože teď si uvědomoval, že to krásně zformované tělo je rovněž funkční.

„Zajímáš mě,“ řekl jí. Po dobré hře ho zaplavila spokojenost a jeho plachost klesla na minimum.

Sheen se usmála. „V to jsem doufala.“

„Málem jsi mě porazila.“

„Něčím jsem tě zaujmout musela.“

Nějaký hráč se rozesmál. I Stile se musel smát. Sheen ukázala, co v ní je, a Stile najednou chtěl vědět proč. Společný zážitek prolomil ledy a objevily se nové možnosti, které zahnaly zbytky ostýchavosti a vybudily ve Stilovi normální mužskou panovačnost.

Ani ji nemusel zvát k sobě domů. Už byla na cestě.

KAPITOLA 2 /
Sheen

Sheen vešla do jeho bytu, jako by jí patřil, a suverénně stiskla několik tlačítek na jeho konzoli, čímž jim objednala kompletní lehký oběd: ovocný salát, proteinový chléb a modré víno.

„Ty o mně evidentně něco víš,“ poznamenal Stile při jídle. „Ale já nevím nic o tobě. Proč jsi mě chtěla zaujmout?“

„Miluju Hru. Mohla bych se naučit hrát dobře. Jenže mám hrozně málo času, zbývají mi jen tři roky pachtu, takže potřebuju instruktáž. Od toho nejlepšího. Od tebe. Chci být tak dobrá...“

„... aby ses mohla zúčastnit turnaje,“ dopověděl Stile. „Mně zbývá stejně tolik času. Ale existují přece i další, jak sis jistě všimla. Já jsem na svém žebříčku až na desáté...“

„Protože se nechceš zúčastnit turnaje už letos,“ skočila mu do řeči. „Ty se ho nechceš zúčastnit až do posledního roku svého pachtu, protože když nevolník nastoupí do turnaje, tak mu celý pacht končí. Ty bys mohl na žebříčku pětatřicetiletých postoupit na první příčku, kdykoli by se ti zachtělo, jenže prvních pět příček na jakémkoli žebříčku dospělých automaticky znamená vstup do...“

„Dík za informaci,“ přerušil ji poněkud ironicky Stile.

Přeslechla to. „Takže se rok za rokem držíš v druhé pětce, dost nízko na to, aby ti nic nehrozilo v případě, že by mělo několik špičkových hráčů smůlu nebo chtělo Hru vzdát, a zároveň dost vysoko, abys do toho mohl jít, kdykoli by se ti zachtělo. Ty jsi ve skutečnosti ten nejschopnější hráč naší generace...“

„Přeháníš. Já jsem jen žokej, ne...“

„... a já se chci učit u tebe. Nabízím ti...“

„To vidím, co nabízíš,“ poznamenal Stile a přejel pohledem po jejím těle. Teď to zvládl bez rozpaků, protože ji začínal poznávat; jeho počáteční plachost úměrně vystřídala odvaha. Koneckonců spolu absolvovali Hru. „Jenže on neexistuje způsob, jak bych ti mohl vštípit celou šíři schopností potřebných ke skutečnému soutěžení, ani kdybychom měli století, a ne pouhé tři roky. Talent je jen základ, který se musí rozvíjet neustálým používáním. Ale možná bych tě dokázal dovést tak na pátou příčku tvého žebříčku – což je který?“

„Věk 23, ženy.“

„Tak to máš štěstí. Na tomto žebříčku jsou v současné době jen tři hráčky turnajového kalibru. S náležitým vedením by se nadějná hráčka na jednu ze zbývajících příček mohla dostat. Nicméně si nejsem jistý, jestli jsi dostatečně nadějná – i když jsi mě na Skluzavce pěkně prohnala. Ale i kdyby ses nakrásně kvalifikovala na turnaj, byly by tvoje šance na další postup prachmizerné. Ani moje šance nejsou velké – což je důvod, proč se stále usilovně snažím se při každé příležitosti zlepšit. Říkej si, co chceš, ale existuje půl tuctu hráčů, kteří jsou lepší než já, a další dvě desítky mého kalibru. Každý rok se sice čtyři nebo pět z nich zúčastní turnaje, jenže mezitím se další zlepší natolik, že se uprázdněná místa zase zaplní. Tohle všechno společně s rozmary štěstěny mi dává šanci jedna ku deseti, že vyhraju. Pokud jde o tebe...“

„Ach, já si nedělám žádné iluze, že vyhraju!“ vyhrkla. „Ale kdybych se umístila alespoň tak vysoko, aby mi to vyneslo další pacht, i kdyby jen na rok nebo na dva...“

„To je jen sen,“ ujistil ji. „Občané vyhlašují takové ceny jako vnadidlo, ale touto cestou získá byť jen pouhý rok jen jeden z dvaatřiceti.“

„Za takový sen bych byla hluboce vděčná,“ odpověděla a zahleděla se mu zpříma do očí.

Stile byl v pokušení. Věděl, že k atraktivnější ženě už se nikdy nedostane, a ona se opravdu projevila jako velmi slibná hráčka. Atletická zdatnost, která jí umožnila hravě a mrštně měnit žlaby, by jí byla velmi užitečná v mnoha dalších herních disciplínách.

Mohl by si užít dva velmi příjemné roky, kdyby ji trénoval. Mimořádně příjemné.

To ho samo o sobě vedlo k obezřetnosti. Už poznal lásku i rozchod a trvalo mu roky, než se z toho úplně vzpamatoval – pokud se z toho opravdu vzpamatoval. Tune, pomyslel si s náhlou nostalgií. V jistých směrech mu Sheen připomínala jeho bývalou dívku.

Na druhou stranu, co ho čeká po těch třech letech, které mu zbývají? Jakmile opustí Proton, beztak všechno skončí. Ach ano, bude mít do začátku slušné prachy, aby si mohl pořídit galaktickou rezidenci, mohl by odejít dokonce i na samotnou Zemi, i když tam už je pěkně těsno. Jenže jediné, co chtěl doopravdy, bylo zůstat na Protonu. A protože je silně nepravděpodobné, že by se mu něco takového mohlo podařit, může ze zbývajících let klidně těžit, co se dá. Zmínila se mu, že jí zbývá do konce pachtu stejně krátká doba jako jemu, čili bude muset odejít ve stejnou dobu. Možná by nebylo tak špatné vybudovat si s ní trvalejší vztah. „Řekni mi něco o sobě,“ vyzval ji.

„Narodila jsem se pět let předtím, než mým rodičům vypršel pacht,“ začala a odložila list hlávkového salátu. Nimrala se v jídle a celkově jedla docela střídmě, jako ostatně mnoho štíhlých žen. „Získala jsem místo u jedné dámy, občanky, nejprve jako holka pro všechno, pak jako pečovatelka. Už jako dítě jsem byla herní fanynkou a měla jsem talent, jenže jak moje zaměstnavatelka stárla, vyžadovala čím dál víc péče, až...“ pokrčila rameny. Teď, v příjemném opojení vínem a sbližování se, mohl ocenit, jak ladně se jí při tomto gestu zhoupla prsa. Ach ano, udělala mu dobrou nabídku – přesto mu na tom něco nesedělo. „Nebyla jsem na Hře sedm let,“ pokračovala, „ale často jsem ji sledovala na obrazovkách u své zaměstnavatelky a pořád jsem si potají nacvičovala strategie a techniky. Moje zaměstnavatelka si na doporučení svého lékaře zařídila soukromou tělocvičnu, ale nikdy ji nevyužila, a tak jsem ji využívala já, chodila jsem tam místo ní. Minulý týden zemřela a já jsem dostala volno, dokud se nevypořádají nemovitosti a inventář, který přebírá její dědička. Je to zdravá žena, takže si myslím, že nebudu mít moc práce.“

Stila mimoděk napadlo, že kdyby byl dědicem zdravý mladý muž, mohlo to dopadnout úplně jinak. Nevolníci neměli žádná osobní práva vyjma práva dokončit pacht v dobré tělesné i duševní kondici a žádný člověk se zdravým rozumem by neopustil Proton ani o den dřív, než mu pacht vyprší. Takže nevolníci mohli bez problémů sloužit svým zaměstnavatelům jako souložníci nebo souložnice – nebo i jeden druhému pro soukromé či veřejné obveselení svých zaměstnavatelů. Jejich těla byla majetkem občanů. Osobní vztahy mezi nevolníky měly význam jen v soukromí, kam občan nezasahoval. Jako zrovna tady a teď.

„Takže jsi šla za mnou,“ usoudil Stile. „Poskytnout mi svou přízeň za mou přízeň.“

„Ano.“ Na takovém doznání nebylo nic, zač by se měla stydět. Nevolníci neměli během pachtu žádné finance ani majetek a ani žádnou moc, takže jejich hlavními prostředky směny byla prestiž ve Hře a sex.

„Jsem nakloněn tomu to vyzkoušet. Řekněme na týden, pak se uvidí? Třeba se tě nabažím.“

Opět neexistoval žádný formální důvod, proč by se měla urazit; mužsko-ženské vztahy mezi nevolníky byly nutně povrchní – i když sňatky byly povoleny i úředně zajišťovány. Ale Stila již život naučil, že předpokládat něco trvalého je hloupost. Přesto teď očekával ostrou odpověď v tom smyslu, že to se spíš dřív nabaží ona jeho.

Žádný takový výstup se nekonal. „Jako součást svého nácviku na Hru jsem si nastudovala i umění, jak potěšit muže,“ odpověděla. „Jsem ochotná ho tento týden vyzkoušet.“

Férová odpověď. A přesto, přemítal Stile, copak by obyčejná žena, i kdyby to byla nejvíce zneužívaná nevolnice, neprojevila nějaké známky hněvu nad tím, jak přezíravě formuloval svůj návrh? Mohl přece říci: „Možná zjistíme, že pro sebe nejsme ti praví.“ Když se vyjádřil takhle na rovinu, vynucoval si tím reakci. Ale Sheen nereagovala; chovala se naprosto věcně. Znovu ho hryzly pochyby. Není tu nějaký zádrhel?

„Máš nějaké zvláštní zájmy?“ zeptal se jí. „Hudbu?“ Na tohle se vlastně ani ptát nechtěl, ale už to bylo venku. Díky své první zkušenosti si spojoval lásku s hudbou.

„Ano, hudbu,“ potvrdila Sheen.

Jeho zájem vzrostl. „Jakou?“

Opět pokrčila rameny. „Jakoukoli.“

„Vokální? Instrumentální? Mechanickou?“

Svraštila obočí. „Instrumentální.“

„Na jaký nástroj hraješ?“

Tupě na něj zírala.

„Aha – ty jen posloucháš,“ usoudil. „Já hraju na spoustu nástrojů, nejraději na dechové dřevěné. To všechno ale ke Hře patří. Budeš se muset naučit hrát alespoň na jeden nástroj, jinak soupeři vsadí na tvou slabinu a snadno nad tebou zvítězí.“

„Ano, musím se učit,“ souhlasila.

Co by udělala, kdyby v jejich utkání sáhl po UMĚNÍ místo po FYZICKÝ? Vzhledem k tomu, že ona zvolila NIC, umístil by je průsečík na píseň, tanec nebo příběh či představení, ale bez hudebního doprovodu. Možná je to vypravěčka. Ale nezdálo se, že by k tomu měla potřebnou fantazii.

„Půjdeme na to stylově,“ prohlásil a zvedl se od jídla. „Mám i kostým...“ Stiskl tlačítko a z otvoru ve stěně mu přímo do ruky vypadlo tenounké průsvitné negližé.

Sheen se usmála a vzala si ho. V soukromém bytě byly šaty povoleny, pokud se zachovávala diskrétnost. Kdyby přišel videohovor nebo ke dveřím dorazila nějaká návštěva, musela by se Sheen schovat nebo se rychle svléknout, aby ji nenachytal oblečenou někdo třetí a nebyla kompromitována. Ale to jen dodávalo jejich zvláštnímu, dráždivě nezávaznému poměru na vzrušení. I když nahlas by to nikdo neřekl, byl to nejlepší způsob, jak mohl nevolník napodobit občana.

Beze studu si negližé oblékla a udělala piruetu, aby se jí látka rozevlála kolem nohou. Stilovi to přišlo nevýslovně erotické. Zhasl světlo, aby látka vypadala neprůhledně a efekt oděvu ještě zesílil. Ach, co ty šaty se ženami dělají, když tvoří stíny tam, kde normálně žádné nejsou, a vytváří tajemství tam, kde předtím nebylo!

A znovu Stilovi zahlodalo v mozku něco varovného. Sheen je k pomilování, to ano – ale jak to, že se nerdí studem z rozkoše? Proč se ho nezeptala, kde k tomu negližé přišel? Měl ho půjčené od svého zaměstnavatele, který si jistě časem vzpomene, že mu ho má Stile vrátit – ale kdo to neví, jak velkoryse se právě tento zaměstnavatel dokáže chovat ke svým oblíbeným nevolníkům, ten by měl být znepokojen, že Stile přechovává doma nedovolený oděv. Sheen na něco takového očividně ani nepomyslela.

Přísně vzato se chovali v rámci zákona – ale asi stejně jako člověk, který má zrádné myšlenky, aniž zrádně jedná. Stile byl zkušený hráč, naladěný na drobné nuance v lidském chování, a na Sheen bylo něco divného. Ale co? Na jejím chování nebylo opravdu nic, co by se nedalo přičítat rokům v poloizolaci, kdy pečovala o svou zaměstnavatelku.

Nu, snad na to přijde. Přistoupil k Sheen a ona byla vstřícná. Žádné takové dramatické ach-prosím-neubližujte-mi-pane, chyťte-si-mě-jestli-to-dokážete. Naštěstí nebyla o moc vyšší než on, takže si ji musel jen nepatrně přitáhnout, aby ji mohl políbit. Její tělo bylo vláčné a poddajné, a když mezi svou a její kůží ucítil jemnou látku, vybudilo to v něm horečnou touhu. Za celé roky nedosáhl takového žáru tak rychle.

Oplatila mu polibek, ale její rty byly pevné a chladné. Všechny nejasné, vtíravé, neodbytné postřehy se rázem poskládaly do srozumitelného celku a Stile najednou přesně věděl, co je ta dívka zač. Jeho žhavá vášeň se začala přelévat do vzteku.

Odnesl ji na rozkládací pohovku. Dopadla na ni samozřejmě, jako by pro ni tento typ pádu byl běžný. Posadil se vedle ní a rukama přejížděl po stehnech zahalených svůdnou látkou, která je dosud dělila. Přesunul se nahoru a hnětl prsa, pod tkaninou dvojnásob erotická. Nahá žena na veřejnosti nebyla vzrušující, ale oblečená a v soukromí...

Ruce měl uvolněné a jemné, ale v mysli vřel hněv z poznání. Málem by se byl vrhl do akce, která pro něj mohla znamenat hazard se zdravím.

„Něco takového bych do tebe rozhodně nikdy neřekl,“ poznamenal.

Upřela na něj oči. „Co, Stile?“

„Kdo by mi asi tak posílal humanoidního robota?“ zeptal se místo odpovědi.

Ani nemrkla. „Co já vím.“

„Ta informace by měla být v tvých paměťových bankách. Potřebuju sjetinu.“

Nedala najevo žádné emoce. „Jak jsi zjistil, že jsem robot?“

„Dej mi tu sjetinu a já ti řeknu, jak jsem to poznal.“

„Nemám dovoleno odhalovat svoje data.“

„Pak tě budu muset nahlásit herní kontrole,“ odvětil klidně Stile. „Robotům není dovoleno soutěžit s lidmi, leda pod přímým vedením herního počítače. Jsi herní automat?“

„Ne.“

„Tak to asi špatně skončíš. Záznam z naší hry je uložen. Když tě udám, tak tě deprogramují.“

Hleděla na něj a pořád byla krásná, i když už věděl, co je zač. „Přála bych si, abys to nedělal, Stile.“

Jak silné může být naprogramované přání? Jakým způsobem se bude bránit, jestli na ni bude Stile dál naléhat? Panoval obecně oblíbený omyl, že roboti nemohou ublížit lidským bytostem, ale Stile věděl své. Všichni roboti na Protonu měli zakázáno ublížit občanům nebo jednat v rozporu se záměrem, který občané vyjádří, nebo se chovat jakýmkoli způsobem, který by mohl ohrozit blaho jakéhokoli občana – ale ohledně nevolníků žádná omezení naprogramovaná neměli. Normálně lidi nijak neobtěžovali, ale to jen proto, že se o lidi obvykle nezajímali. Kdyby nějaký nevolník zkřížil cestu robotovi při plnění jeho úkolu, mohl by špatně dopadnout.

Stile nyní křížil cestu robotce Sheen.

„Sheen,“ vyslovil zadumaně. „To je vlastně zkratka pro mašinu[1]. Tebe naprogramoval někdo s jistým rozverným smyslem pro humor.“

„Já nechápu humor,“ odpověděla.

„Přirozeně. To bylo taky to první, co tě prozradilo. Když jsem ti na Skluzavce nabídl remízu, měla ses rozesmát. Byl to vtip. Jenže ty jsi reagovala bez emocí.“

„Já jsem naprogramovaná na emoce. Jsem naprogramovaná na stigmata lásky.“

Stigmata lásky. Vskutku robotí definice! „Nikoli na skutky?“

„Na skutky taky. Není v tom valný rozdíl. Já tu jsem, abych tě milovala, pokud dovolíš.“

Prozatím neprojevovala žádné známky násilí. To bylo dobře, Stile si vůbec nebyl jistý, jestli by jí dokázal uniknout, kdyby ho napadla. Různí roboti mají různé fyzické schopnosti – stejně jako intelektuální –, záleží na jejich účelu a na úrovni použité technologie. Tenhle vypadal špičkově sofistikovaně, což mohlo znamenat, že imituje lidské tvary a povahu tak dokonale, že rovněž není silnější než skutečná dívka. Ale jisté to nebylo.

„Potřebuju tu sjetinu.“

„Řeknu ti sama, co je mým úkolem, když mě neprozradíš.“

„Já ti nemůžu věřit. Už ses mě pokusila obalamutit historkou, jak jsi pečovala o nějakou občanku. Jistotu získám jen ze sjetiny.“

„Komplikuješ to. Mým úkolem je dávat pozor, aby se ti nic nestalo, nic víc.“

„S tebou se cítím spíš ohroženěji než bezpečněji. Ostatně k čemu já bych potřeboval ochranu?“

„To já nevím. Já tě mám milovat a chránit.“

„Kdo tě poslal?“

„Nevím.“

Stile se dotkl nástěnného videa. „Herní kontrolu,“ požádal.

„Nedělej to!“ vykřikla Sheen.

„Ruším hovor,“ sdělil Stile videu. Žádné násilí evidentně na programu nebylo, zato on na ni měl potřebnou páku. Bylo to jako ve Hře. „Tu sjetinu.“

Sklopila pohled i hlavu. Lesklé vlasy sklouzly po ramenou a sjely po negližé. „Ano.“

Najednou mu jí bylo líto. Je to doopravdy robot? Zničehonic ho hryzly pochyby. Ale rozhodující budou ověřitelná fakta. „Koncovku mám tady,“ sdělil jí, dotkl se další sekce na stěně a do ruky mu vypadl kabel s vícehrotou zástrčkou na konci. Přímý přístup mělo na Protonu povoleno jen velmi málo nevolníků – ale on byl jedním z nejprivilegovanějších a tak tomu i zůstane, dokud bude jednat rozvážně a bude vyhrávat dostihy. „Kam?“ zeptal se.

Odvrátila se obličejem od něj, zvedla ruku k pravému uchu, odhrnula si pramen vlasů a stiskla si lalůček. Ucho popojelo dopředu a odhalilo zásuvku.

Stile do ní zasunul zástrčku. Kabel byl pod proudem a ze štěrbiny na stěně se okamžitě začaly sunout listy přecpané čísly, grafy a bloky obrazců. Stile sice nebyl žádným počítačovým odborníkem, ale herní trénink z něj udělal samouka v oboru analytických odhadů záměrů a cílů a kromě toho si stále rozšiřoval zkušenosti s analýzami faktorů hrajících roli v jednotlivých dostizích. Proto mu také jeho zaměstnavatel toto vybavení zařídil: chtěl mít ze Stila co nejlepšího žokeje. Byl to od něj mimořádně chytrý tah, protože Stile byl tím pádem připraven jak tělesně, tak mentálně.

Prozkoumal lejstra a hvízdl. Tohle byl dvousložkový mozek s pospárovanými digitálními a analogovými komponenty, víceméně jako dvě stejné, a přesto odlišné hemisféry v lidském mozku. Ten nejsofistikovanější počítač, jaký se dal do robota umístit. Měl spletité zpětnovazební obvody umožňující robotovi učit se ze zkušeností a v rámci primárního příkazu přeprogramovávat vlastní charakterové aspekty. Vývojem si mohl zlepšovat vlastní kapacitu. Stručně řečeno byl inteligentní a vědomý; byla to nejlepší umělá nápodoba lidskosti.

Stile se rychle zaměřil na klíčovou sekci: na původ a primární příkaz robota. Robot sice dokáže bez výčitek lhát, krást i zabíjet, ale nedokáže porušit primární příkaz. Stile lokalizoval příslušná data a zadal je analyzátoru k vyhodnocení.

Podstata vyhodnocení byla prostá a jasná: ŽÁDNÝ ZÁZNAM O PŮVODU. PŘÍKAZ: CHRÁNIT STILA PŘED POŠKOZENÍM. SUBPŘÍKAZ: MILOVAT STILA.

Řekla mu pravdu. Nevěděla, kdo ji poslal, a na mysli měla jen jeho bezpečí. Naladěná byla na lásku, aby ho nechránila nějakým způsobem, na který by doplatil víc, než kdyby ho nechránila. U robotů neznajících city nezbytná opatrnost. Toto byla opravdu pečující robotka. Mohl jí věřit.

Stile vytáhl kabel a Sheen si maličko rozechvěle posunula ucho zpátky na místo. Zase vypadala naprosto lidsky. Předtím, když se mu vzpírala, byl neoblomný, teď se cítil provinile. „Promiň,“ omluvil se. „Musel jsem si to zjistit.“

Ani se mu nepodívala do očí. „Znásilnil jsi mě.“

Stile si uvědomil, že je to pravda. Prověřil si ji, aniž by k tomu doopravdy svolila. Ustoupila pod nátlakem, Stile si to, co chtěl, prostě vynutil. To, že zasunul tvrdou zástrčku od kabelu do jejího osobního otvoru, aby od ní získal to, co patřilo jen jí, mělo dokonce i svou fyzickou analogii.

„Musel jsem si to zjistit,“ opakoval trpce. „Já jsem sice velmi privilegovaný nevolník, ale pořád jenom nevolník. Proč by mi někdo posílal drahého robota jako osobního strážce, když mi nic nehrozí? Nemohl jsem si dovolit ti věřit, aniž bych si ověřil fakta; navíc když ta tvoje krycí historka nebyla pravdivá.“

„Já jsem naprogramovaná tak, abych se chovala přesně stejně jako skutečná dívka!“ vzplanula. „Skutečná dívka by přece taky netvrdila, že ji smontovali v továrně, ne?“

„To ne...“ uznal. „Ale stejně...“

„Podstatný je můj primární příkaz. Přesněji příkaz svést konkrétního muže – tebe –, milovat ho a udělat všechno, abych mu pomohla. Vymodelovali mě částečně do podoby ženy, kterou jsi kdysi znal. Ne natolik, abych s ní byla zaměnitelná, ale dost na to, abych vyhovovala specificky tvému vkusu...“

„To se zdařilo,“ uznal. „Líbila ses mi od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl, a nedošlo mi proč.“

„Přišla jsem ti nabídnout všechno, co je v mých možnostech, a že je toho v mých možnostech hodně včetně okouzlující ženské tajemnosti. Dokonce jsem si oblékla tohle směšné kombiné, které by si na sebe žádná normální žena nevzala. A ty – ty...“

„A já jsem tu tajemnost zničil,“ dopověděl Stile. „Kdybych měl jinou možnost, jak se ujistit...“

„Ach, počítám, že by ti to stejně nedalo. Jsi chlap.“

Opět ho překvapila. Stile po ní střelil pohledem. Pořád odvracela obličej a oči klopila k zemi. „A ty, robotka, jsi opravdu citově založená?“

„Já jsem tak naprogramovaná!“

Pravda. Přesunul se tak, aby jí viděl do obličeje. Znovu se odvrátila. Vzal ji za bradu, aby si ji natočil obličejem k sobě.

„Jdi ode mě!“ zavřískla.

To je ale nějakého naprogramování! „Hele, Sheen, já se omlouvám. Já...“

„Co se omlouváš robotovi! Jen idiot by konverzoval s nějakou mašinou!“

„Správně,“ souhlasil. „Choval jsem se hloupě. Ale teď chci napravit, co se dá.“

Znovu se pokusil podívat se jí do obličeje a znovu uhnula. „Sakra, podívej se na mě!“ vyjel na ni. Najednou tonul v rozpacích, žalu a vzteku.

„Já tu jsem, abych ti sloužila. Musím tě poslechnout,“ odvětila a obrátila se tváří k němu. Oči se jí leskly a tváře měla vlhké. Humanoidní roboti umějí plakat, jistě, umějí téměř všechno co lidé. Tato robotka byla naprogramovaná tak, aby pláčem reagovala na ublížení nebo urážku. Stile to věděl, ale kupodivu ho to stejně dojalo. Opravdu rafinovaně připomínala tu, kterou kdysi miloval. Její dokonalost vypovídala o tom, jak děsivou mocí disponují občané této planety. Z počítačových registrů se dají kdykoli vytáhnout i ty nejsoukromější, nejchoulostivější informace.

„Ty jsi tady, abys mě střežila, Sheen, ne abys mi sloužila.“

„Střežit tě můžu, jen když budu s tebou. Když teď víš, co jsem...“

„Proč jsi taková naježená? Neposlal jsem tě pryč.“

„Vyrobili mě tak, abych tě těšila, abych tě chtěla těšit. Abych tak mohla lépe plnit svůj úkol. To teď nemůžu.“

„Proč ne?“

„Proč mě tak trápíš? To si myslíš, že naprogramované pocity jsou méně rozhodující než tělesné? Že elektrochemie neživého je méně platná než chemie živého? Že moje iluze vědomí je méně silná než tvoje iluze sebeurčení? Já existuji jen pro jeden účel a tys mi zabránil ho plnit a já teď nemám důvod existovat. Proč mě nemůžeš brát takovou, jak vypadám? S nabýváním zkušeností bych se v tom zdokonalila a pak by byla iluze skutečná.“

„Neodpověděla jsi mi na otázku.“

„Ty jsi mi neodpověděl na tu moji!“

Stile v duchu rychle řadil zpátečku. Tohle je ten nejženštější robot, s jakým se kdy setkal!

„Tak dobrá, Sheen. Odpovím ti na tvé otázky. Proč tě trápím? Odpověď: Já tě netrápím – ale pokud ano, tak ne proto, abych ti ublížil.

Jestli si myslím, že tvé naprogramované pocity jsou méně rozhodující než moje pocity smrtelníka? Odpověď: Ne, musím říci, že pocit je pocit, ať má jakýkoli původ. Některé moje pocity jsou krátkozraké, nerozumné a ubohé, ale ovládají mě úplně stejně.

Jestli je tvá iluze vědomí méně platná než moje iluze svobodné vůle? Odpověď: Ne. Pokud si myslíš, že jsi vědomá, musíš být vědomá, protože to je to, co je vědomí. Zpětná vazba vědomí sebe sama. Já si nedělám valné iluze o své svobodné vůli. Já jsem nevolník ovládaný vůlí svého zaměstnavatele. Nijak nepochybuji, že mě ovládá plno jiných věcí, jichž si všimnu jen vzácně, jako třeba gravitační síla a můj vlastní genetický kód a společenský diktát. Většina mé svobody existuje jen v mé mysli – což je místo, kde existuje i tvé vědomí.

Proč bych tě nemohl brát tak, jak vypadáš? Protože jsem zkušený hráč, nikoli ten nejlepší, jaký kdy byl, ale pravděpodobně předurčený k tomu, abych byl uznáván jako jeden z nejlepších své generace. Jsem úspěšný nikoli silou svého zakrslého těla, ale silou své mysli, zkoumáním a chápáním vlastní povahy a povahy všech ostatních, které potkávám. A když objevím nějakou anomálii, nutně chci odhalit její příčinu.

Ty jsi přitažlivá, ty jsi milá, ty splňuješ mé představy ideální dívky, dokonce včetně velikosti, protože v mém případě by bylo příliš nápadné mít ženu ještě menší, než jsem sám, a já jsem v tomto směru nerad nápadný. Jenže důvody, proč jsi za mnou přišla, mi připadaly nedostatečné, nesmála ses, jak bys měla, nereagovala jsi dostatečně na narážky. Vypadalo to, že toho hodně znáš, a přesto když jsem šel do hloubky, nacházel jsem nedostatky. Zkoumal jsem to automaticky, jak už mám v povaze. Ptal jsem se tě na hudbu a ty jsi vyjádřila zájem, ale žádná specifika. Takové věci.

Toto je typické pro naprogramovanou umělou inteligenci. I ty nejlepší funkční jednotky stěží dosahují jednoho procenta lidských schopností, bráno podle závažnosti. Dobře odladěný robot může v situaci, kterou má pod kontrolou, díky svým specifickým, relevantním a okamžitě dostupným informacím působit stejně inteligentně jako člověk, protože člověk je uspořádaný méně výkonně, disponuje irelevantními vzpomínkami, které zamlžují ty relevantní, a informace získává systémem pokus-omyl.

Jenže robotí intelekt je iluzorní, což se záhy projeví právě průzkumem těch křivolakých cestiček iracionálních pokusů a omylů. Mysl smrtelníka je jako divočina, kde děsivé množství výtvorů podléhajících zkáze a stejně děsivé množství jen částečně pochopených zkušeností tvoří přirozené útočiště pro řádění divé zvěře. Robot je disciplinovaný, civilizovaný, nemá žádný nedozírný a do velké míry zpustošený rezervoár nevědomí, z něhož může sát, žádné houbovité, polozapomenuté dojmy v záloze. Ví, co ví, a co neví, neví, a mezi tím je docela ostrá hranice. Proto nemá intuici, což je zdvořilý způsob, jak vyjádřit, že se mu nestává, aby sáhl do víru svého septiku a šťastným řízením osudu si vytáhl odpovídající náhled na věc. Tvoje uvažování je přímočařejší než moje a to ve mně probudilo podezření. Takže jsem tě nemohl brát za slovo. Kdybych dal na první dojem, nebyl bych tak dobrý hráč, jako jsem.“

Sheen vykulila oči. „Ty jsi mi odpověděl!“

Stile se uchechtl. Ve skutečnosti to byla dost improvizovaná přednáška. „Znovu se tě ptám: Proč ne?“

„Protože já jsem mašina Sheen. Jiného muže by takový výtvor, ty dokonalé ženské tvary uspokojily; to je taky hlavní důvod, proč robotky jako já existují. Jenže ty jsi zakořeněný v realitě, i když ji vidíš jako spletitou divočinu. To samé, co tě přimělo prozkoumat hlubiny mého charakteru, tě přiměje odmítnout iluzi, jakou ti nabízím. Ty chceš opravdovou živou dívku a víš, že to já nejsem a nikdy být nemohu. Nebude se ti chtít se mnou dlouho ztrácet čas, jako kdybych za to stála.“

„Trochu moc o mně předjímáš. Moje logika je jiná než tvá. Řekl jsem, že jsi omezená, neřekl jsem, že za to nestojíš.“

„Tos ani nemusel. Pro tebe je typické, že jsi zdvořilý dokonce i k robotům jako třeba k té uvaděčce na Prašné skluzavce. Ale to byla jen krátká scénka na veřejnosti, tady v soukromí nepotřebuješ předvádět takové hrátky. Jenže poté, co jsem tě viděla v akci a zjistila jsem, že je v tobě mnohem víc, než ví počítač, si uvědomuji, jak jsem byla pošetilá, když...“

„Pošetilý robot?“

„... když jsem předpokládala, že tě dokážu klamat libovolně dlouho. Zasloužila jsem si, cos mi udělal.“

„Nejsem si jistý, jestli sis to zasloužila, Sheen. Poslali tě ke mně, do mé džungle, nevinnou, nicnetušící, nerealisticky naprogramovanou.“

„Díky,“ odvětila s jistou nerobotí ironií. „Předpokládala jsem, že když po něčem toužíš a ono se ti to nabízí, tak to prostě přijmeš. Teď vím, že to byl příliš zjednodušující předpoklad. Co teď mám dělat? Nemám se kam vrátit a rozhodně si nepřeji nechat se předčasně sešrotovat. Než se mi součástky výrazně opotřebují, zbývá mi ještě spousta užitečných let.“

„No co, tak zůstaneš samozřejmě u mě, ne?“

Tupě se na něj podívala. „To je vtip? Mám se smát?“

„To je míněno vážně,“ ujistil ji.

„Bezdůvodně?“

„Podle tvých měřítek jednám bezdůvodně. Ale v tomto případě mám důvod.“

Viditelně zbystřila, skoro lidsky. „Mám ti dělat služku? Požadovat to ode mne můžeš, stejně jako jsi mě přinutil, abych ti odevzdala sjetinu. Jsem ti vydána na milost a nemilost. Ale jsem naprogramovaná na jiný vztah.“

„Nevolníci nemají sluhy. Chci tě k účelu, k jakému jsi byla stvořena.“

„K ochraně a milostnému románku? Jsem příliš racionální, než abych tomu věřila. Ty nejsi ten typ, jemuž by na jedno či druhé stačil robot.“ Přesto vypadala, že v ní klíčí naděje. I když Stile věděl, že výrazy na její tváři jsou produktem stejného mistrovství jako všechno ostatní, čím disponuje, ba že si možná emoce, které na ní vidí, jen představuje, stejně to s ním pohnulo.

„Už zase příliš předjímáš. V zásadě platí, že si stejně časem budu muset najít někoho svého druhu. Ale prozatím mě uspokojuje, že můžu hrát Hru – přinejmenším do té doby, než se mi podaří zjistit, co mě tak ohrožuje, že to vyžaduje humanoidního robota na ochranu.“

Přikývla. „Ano, to má logiku. Měla jsem představovat tvou přítelkyni, abych ti mohla být neustále nablízku, dokonce i když spíš, a mohla tě chránit, aby se ti něco nestalo. Když budeš předstírat, že mne tak bereš, budu moci v potřebném rozsahu plnit své poslání.“

„Proč bych to měl předstírat? Já tě beru takovou, jaká jsi.“

„Přestaň s tím!“ zaječela. „Ty nemáš ponětí, jaké to je, být robotka! Být stvořena tak, abych představovala ideál, a přesto být odsouzena k věčné malosti...“

Stilem zacloumal vztek. „Sheen, vypni tu svoji logiku a poslouchej.“ Přisedl si k ní na pohovku a vzal ji za ruku. Prsty se jí třásly a rozhodně to nebylo nějakou mechanickou poruchou. „Já jsem malý, snad nejmenší ze všech, které znám, a tohle prokletí mě provází celý život. Když jsem byl dítě, ostatní se mi posmívali a z mnoha her mě vyloučili, protože nevěřili, že bych na ně měl. Můj výškový deficit byl tak zjevný, že si ostatní často ani neuvědomovali, jak mě jejich přehlížení zraňuje. V pubertě to bylo ještě horší, žádná holka neměla zájem o kluka, který je menší než ona. A v dospělosti nabralo to přehlížení ještě rafinovanější formu, která je pravděpodobně ze všeho nejhorší. Lidské bytosti kladou na tělesnou výšku nesmírný důraz. Vysocí muži jsou automaticky považováni za vůdce, malí za kašpary. Ve skutečnosti jsou malí lidé všeobecně zdravější než velcí, lépe se koordinují, déle žijí. Míň jedí, produkují méně odpadu, vyžadují méně prostoru. Všechny tyto věci jsou mi k užitku, je to součást toho, co mě dělá mistrem Hry a špičkovým žokejem. Ale malé lidi nikdo nebere vážně. Můj názor nemá tu samou váhu jako názor vysokého muže. Když potkám jiného člověka a mám oči v úrovni jeho brady, tak jsem pro něj podřadný, stejně jako pro všechny ostatní, a pro mě je pak těžké, abych nakonec nepochyboval sám o sobě.“

„Ale ty nejsi podřadný!“ protestovala Sheen.

„Ty taky ne! Pomohlo ti to nějak?“

Mlčela.

„My se nepotýkáme s objektivním faktem,“ vysvětloval jí Stile. „Sebeúcta je subjektivní záležitost. Sebeúcta se může klidně zakládat na nějaké hlouposti, ale je to rozhodující faktor pro osobní motivaci. Říkala jsi, že nemám ponětí, jaké to je, být odsouzen k věčné malosti. Ale já jsem doslova menší než ty. Chápeš?“

„Ne. Ty jsi člověk. Ty se můžeš prosadit. Bylo by pošetilé...“

„Pošetilé? Pošetilé to nepochybně je. Ale já bych dal všechnu svou prestiž ve Hře a možná i svou duši za čtvrt metru výšky navíc, jen abych se na tebe mohl dívat shora, když před tebou stojím. Možná jsi stvořena tak, jak si já představuji ideální ženu, ale já nejsem stvořen tak, jak si představuji ideálního muže. Ty jsi pod svou naprogramovanou fasádou racionální stvoření, zatímco já jsem pod svým naprogramováním iracionální zvíře.“

Překulila se, ale nevstala, zůstala s ním na pohovce. Její tělo bylo pod lehounkou látkou zázračně svůdné. Jak trpělivě a pečlivě ji musel návrhář sestrojovat, aby Stila ovládla čirá touha mít takovou ženu a ošálený rozum zůstal slepý vůči pravdě! Být to někdy jindy, možná by se to i podařilo. Stile opravdu málem naletěl.

„Vyměnil bys své malé lidské tělo,“ zeptala se, „za velké humanoidní robotické?“

„Ne.“ Ani nad tím nemusel přemýšlet.

„Tak to na tom nejsi hůř než já.“

„To je přesně to, o čem mluvím. Já vím, jaké to je, být nespravedlivě zesměšňován nebo zavrhován. Já vím, jaké to je, být odsouzen k existenci něčeho horšího, než je ideál, a nemít žádnou naději, že se to zlepší. Protože chyba je, přinejmenším částečně, v mém ideálu. Tělo jsem si mohl nechat chirurgicky prodloužit. Jenže rány na duši se prodloužením těla nezahojí. Moje tělo se osvědčilo. Moje duše to nezvládá.“

„Já nemám vůbec žádnou duši.“

„Jak to víš?“

Opět neodpověděla.

„Já vím, jak to víš,“ prohlásil Stile. „Ty to víš, protože to prostě víš. Je to neodmyslitelně zakotveno v tvé filozofii. Zrovna tak jako já vím, že jsem podřadný. Takové vědomí se nedá racionálně vyvrátit. Já tvému postavení rozumím. Rozumím postavení všech vyvrženců. Soucítím se všemi těmi, kdo hladoví po něčem, co nemohou mít. Toužím jim pomoci, i když vím, že jim není pomoci. Dal bych všechno, co jsem nebo bych mohl být, za kousek výšky navíc, a přitom vím, jak je taková touha bláznivá, vím, že by mi to nepřineslo štěstí ani spokojenost. Ty bys vyměnila svou logiku a krásu za nefalšované tělo z masa a kostí. Svou robotickou nezranitelnost za lidskou smrtelnost. Jsi na tom hůř než já, to víme oba. Proto necítím potřebu s tebou soutěžit, což bych cítil, kdybys byla člověk. Kdybys byla opravdová dívka, byla bys nade mnou a já bych s tebou musel soutěžit, abych se prosadil, abych tě pokořil, abych z tebe udělal něco méně, než je můj ideál, a mohl mít pocit, že jsem tě hoden. Ale takhle...“

„... mne můžeš přijmout takovou, jaká jsem – protože jsem robot,“ řekla užasle Sheen. „Protože jsem méně než ty.“

„Myslím, že teď už si rozumíme.“ Stile ji objal a přitáhl si ji k polibku. „Jestli mě chceš na tomto základě...“

Odtáhla se. „Ty mě lituješ! Ty jsi mě znásilnil a ještě se mě snažíš přesvědčit, aby se mi to líbilo!“

Pustil ji. „Možná že ano. Já všechny své pohnutky doopravdy neznám. Jestli tu nechceš zůstat, já tě tu držet nebudu. Když tu zůstaneš a nebudeš chtít se mnou nic mít, nechám tě na pokoji. Ukážu ti, jak se můžeš zdokonalit ve své lidské roli, aby už nikdo další tvou podstatu neodhalil. Pokusím se ti to usnadnit...“

Vstala. „To bych šla radši do šrotu.“ Přešla k videoobrazovce a stiskla tlačítko. „Herní kontrolu, prosím.“

Stile vyletěl z pohovky, skočil po ní, chytil ji za rameno a strhl ji zpátky. „Zrušit hovor!“ zaječel. Oba se zarazili o protější stěnu.

Sheen na něj vytřeštila oči. „Ty o mně vážně stojíš,“ vyhrkla. „Doopravdy.“

Stile ji oběma rukama objal a dravě ji políbil.

„Skoro ti věřím,“ zhodnotila to, když zase mohla promluvit.

„K čertu s tím, čemu věříš! Ty mě teď možná nechceš, ale já chci tebe. Ještě jednou sáhneš po tom videu a já tě znásilním doopravdy.“

„Neznásilníš. To není tvůj styl.“

Měla pravdu. „Pak tě žádám, aby ses neudávala,“ řekl a zase ji pustil. „Já...“ hlas se mu zlomil, zalkl se, uvízl v pasti spletitých emocí.

„To je ta tvoje divoká džungle, kde divá zvěř vylézá z nor a útočí na rozum,“ usoudila Sheen.

„To vylézá,“ souhlasil žalostně. „To s tou sjetinou ode mne bylo vážně ošklivé. Omlouvám se. Opravdu ti věřím, že máš vědomí a pocity. Máš právo na soukromí a sebeúctu. Prosím tě o odpuštění. Dělej si, co chceš, jen nedovol, aby ti má necitelnost zničila...“ Nezvládl to dokončit. Nemohl říci „život“, a jiné slovo najít nedokázal.

„Tvá necitelnost,“ zamumlala a usmála se. Pak svraštila obočí. „Uvědomuješ si, že pláčeš, Stile?“

Prstem se dotkl tváře a zjistil, že je vlhká. „Neuvědomil jsem si to. Asi to k tomu patří.“

„Kvůli pocitům nějakého robota,“ podivila se.

„Sakra, a proč ne?“

Objala ho. „Myslím, že bych tě milovala i nenaprogramovaná. Ale to je samozřejmě jen další iluze.“

„Samozřejmě.“

Znovu se políbili. To byl začátek.

[1] Vzato z angl. výslovnosti Sheen: „šín“ – machine: „m’šín“, pozn. překl.

KAPITOLA 3 /
Dostihy

Ráno se musel Stile hlásit v práci u svého zaměstnavatele. Byl z toho všeho tak vzrušený, že ani necítil únavu; věděl jen, že jakmile úspěšně zajede odpolední dostihy, zalehne – a ona vedle něj.

Sheen se mu držela nablízku jako dívka, která ještě nemá nic jisté. Byla pracovní doba, v metru bylo v tuto hodinu natřískáno a oni museli stát. Zrovna dneska ráno, kdy by si sedl ze všech rán nejraději. Vyrovnávalo to výšky. Ostatní pasažéři byli vestoje o hlavu vyšší než on a téměř nevědomky se na něj lepili. Jeden o něj bez zájmu shora zavadil pohledem a vzápětí upřel zrak na Sheen.

Zadívala se jinam, ale neznámý to nevzdal a tlačil se k ní blíž. „Vypadni,“ zamumlala a majetnicky se zavěsila do Stila. Neznámý se rozpačitě odvrátil, ale svaly na hýždích se mu napjaly. Nikdy by ho nebylo napadlo, že taková kočka může chodit s takovým zakrslíkem.

Kabina byla přecpaná k prasknutí. Stile, nalepený na stěně, držel Sheen za ruku a díval se ven. Tady vedlo metro nad zemí a průhledná roura byla viditelná jen jako jiskřivý třpyt. Za ní byl vidět povrch Protonu, jasný a pustý jako jalový měsíc. Připomnělo mu to včerejšek, kdy ho zběžně viděl z vrcholku Skluzavky. Jeho život se od té doby výrazně změnil, ale Proton vůbec ne. Mimo kupolovitá silová pole, která uchovávala uvnitř dómů okysličený vzduch, byl prakticky neobyvatelný. Gravitace na povrchu planety odpovídala zhruba dvěma třetinám pozemské normy, takže se musela v dómech zesilovat, což ovšem znamenalo, že mezi dómy byla gravitace o to nižší, protože gravitace se dá jen přesměrovat, nikoli vyrobit nebo odstranit.

Tím ovšem přirozené procesy planety utrpěly ještě víc. Výsledkem byla pustina, absolutní pustina, kterou narušovaly jen emise protonitových dolů. Nikdo by nechtěl žít mimo dómy.

Na ulici předměstského dómu si jich všiml další muž. „Hej, prcku – kolik stojí?“ zavolal na Stila. Stile si to mlčky mašíroval dál, ale u Sheen mu to bez odpovědi neprošlo.

„Nic, já jsem robot,“ křikla na něj.

Neznámý se rozchechtal. Jistěže to bylo k smíchu: žádný nevolník by si přece nemohl dovolit humanoidního robota, ani kdyby to bylo povoleno a byly mu dostupné peníze. Ale o kolik to bylo příjemnější v herním traktu, kde Stila provázely pohledy plné respektu a závisti, než tady, kde byl skoro povinným prvkem vtipu posměch.

U stájí ji Stile musel představit. „Toto je Sheen. Seznámil jsem se s ní včera v herním traktu.“ Stájníci uznale, závistivě přikyvovali. Všichni byli vyšší než Stile, ale nechovali se k němu nijak přezíravě. Tady byl Stile králem, podobně jako ve Hře. Měl svou práci rád. Sheen do něj byla stále majetnicky zavěšená a dávala světu najevo, že její pozornost a přízeň patří jen a jen jemu.

Věděl, že je to pošetilé, ale nesl se jako páv. V očích okolního světa byla Sheen výjimečně krásná dívka. Stile už měl ženy, ale ještě žádná nebyla tak krásná jako Sheen. Je to robotka, nemůže se s ní oženit ani mu nemůže dát děti a jejich vztah bude jen dočasný. Ale než pronikl pod její masku, stejně mu nabízela všehovšudy dva tři roky, než jim oběma vyprší pacht a budou muset planetu opustit. Je to teď o tolik jiné?

Seznámil ji s koněm. „Toto je Battleaxe, ten nejumíněnější a nejrychlejší hřebec své generace. Na něm dnes odpoledne pojedu. Teď ho jen vyzkouším, on je každý den v jiném rozmaru a podle normálních známek se nepozná, jestli se na něj dá spolehnout. Umíš jezdit?“

„Ano.“ Ovšemže umí, jízda na koni patří k základním znalostem, které není možno pominout. Jistě má dobrou průpravu.

„Tak tě posadíme na Molly. Už je sice na odpočinku, ale hýbat se umí pořád a Battleaxe ji má rád.“ Mávl na pacholka. „Osedlej tady pro Sheen Molly. Dáme si jedno kolečko.“

„Ano, Stile,“ řekl mládenec.

Stile nasadil Battleaxeovi, který úslužně sklonil hlavu, aby na něj Stile dosáhl, ohlávku a vyvedl ho ze stáje. Byl to obrovský černý plnokrevník, podstatně vyšší než Stile, ale očividně ho docela poslouchal.

„Je dobře vycvičený,“ postřehla Sheen.

„Vycvičený ano, zkrocený ne. Mě poslouchá, protože ví, že na něm umím jezdit; jiným ukazuje, zač je toho loket. Je velký a silný, má sedmnáct dlaní na výšku – to je přes jeden a tři čtvrtě metru v kohoutku. Já jsem jediný, kdo má dovoleno brát ho na vyjížďku.“

Došli do padoku. Stile prohlédl koni hlavu a tlamu, prsty mu prohrábl nádhernou hřívu a pak mu popořadě zvedl každou nohu a zkontroloval, jestli někde nemá kamínek nebo prasklinu. Samozřejmě nikde nic nebylo. Poplácal Battleaxea po svalnaté pleci, přinesl si z přístavku malé minimalistické bezkostrové sedlo a umístil ho koni na hřbet.

„Žádná podsedlová dečka?“ podivila se Sheen. „Žádný podbřišník? Žádné třmeny?“

„Tohle má jen jako ochranu. Já k tomu, abych se na něm udržel, žádné sedlo nepotřebuju, ale kdybych ho svou tíhou a holým zadkem odřel na páteři...“

„... tak by se tvůj zaměstnavatel rozčílil,“ dopověděla.

„Ano. Cení si svých koní nade vše. A já tím pádem také. Kdyby Battleaxe ochořel, tak bych se na dobu ošetřování nastěhoval k němu do stáje.“

Dala se do smíchu, pak se odmlčela. „Nejsem si jistá, jestli to byl vtip.“

„Nebyl. Já jsem plně závislý na svém zaměstnavateli – ale i kdybych nebyl, stejně bych byl u koní. Miluju koně.“

„A oni milují tebe,“ usoudila.

„Respektujeme se navzájem,“ souhlasil a znovu Battleaxea poplácal. Kůň mu zajel chřípím do vlasů a zafrkal.

Dorazila Molly vybavená konvenční uzdou, sedlem a třmeny. Sheen nasedla, chopila se uzdy a čekala na Stila. Vyšvihl se do sedla, jako by ho k nasedání vůbec nepotřeboval. Ale na tom nebylo nic divného, Stile byl jedním z předních gymnastů Hry, a když musel, uměl dělat na koni i salta a přemety.

Cestu koně znali sami. Vyrazili krokem a na pěšině se dali do klusu. Stile se soustředil na koňský krok a lehkou souhru svalů. Battleaxe byl skvělý hřebec, šampion, a dnes byl v dobré formě. Stile věděl, že odpoledne může dovést tohoto koně k vítězství. Věděl to ještě předtím, než nasedl – ale Stile nikdy nebral žádné dostihy za jisté. Vždycky si musel všechno sám zkontrolovat. Kvůli sobě, kvůli svému zaměstnavateli a kvůli jeho koni.

Ve skutečnosti se tentokrát pořádně nepřipravil, čas vyhrazený na přípravu promrhal milováním se Sheen. Naštěstí ostatní účastníky tohoto dostihu i jejich žokeje už znal a Battleaxe byl jasným favoritem. Ono neuškodí, když odjede jeden závod intuitivně.

Když se upokojil, že všechno klape, začal se rozhlížet kolem sebe. Pěšina se vinula mezi exotickými stromy: miniaturními sekvojemi, blahovičníky a douglaskami, za nimiž následovaly obrovské kvetoucí křoviny. Sheen kolem nich projížděla jen se zběžným zájmem, až ji nakonec Stile napomenul. „Tyto zahrady patří mezi nejpozoruhodnější na planetě. Každá rostlina sem byla s fenomenálními náklady dopravena přímo ze Země. Průměrnou dívku tak nevšední krása nadchne, protože jen málokterá může vidět něco takového na vlastní oči.“

„Já – byla jsem tou nevšední krásnou tak uchvácena, že jsem ji ani nedokázala komentovat,“ odpověděla Sheen a pohotově se začala rozhlížet kolem. „Až ze Země? Proč je prostě nevypěstovali ze standardních semen a nezmutovali do žádaných odrůd?“

„Protože můj zaměstnavatel má vytříbený vkus. Na koně a na rostliny. Chce originály. Oba tito oři se narodili na Zemi.“

„Věděla jsem, že občané jsou zámožní, ale netušila jsem, jak moc,“ užasla. „Jen samotné náklady na převoz...“

„Nezapomněla jsi náhodou, že tato planeta má monopol na protonit, palivo kosmického věku?“

„Jak bych na to mohla zapomenout! Jsme tu sami?“ zeptala se a významně po něm střelila pohledem.

„Ne.“

„Stejně se tě musím na něco zeptat. To, že mě k tobě někdo poslal, znamená, že ti něco hrozí. Ledaže by ti mě poslal tvůj zaměstnavatel jako pozornost.“

„Aniž by se mi obtěžoval objasnit, proč mi tě půjčuje.“ Stile uznale luskl prsty. „Ale raději bych si to ověřil, protože jestli to nebyl on...“

Přikývla. „Tak by to znamenalo, že může jít o akci nějakého jiného občana. Ale proč by tě nějaký jiný občan chránil a před čím? Nemůže to být ve skutečnosti nějaký plán, jak – ach, Stile, já bych nechtěla být agentem...“

„Musím se ho zeptat,“ prohlásil Stile a s formálně uctivou zdvořilostí pronesl: „Pane?“

Chvíli bylo ticho. Pak se z reproduktoru ukrytého v živém plotě ozvalo: „Ano, Stile?“

„Pane, mám podezření, že s padesátiprocentní pravděpodobností mně nebo tvým koním něco hrozí. Mohu to osvětlit otázkou?“

„Ptej se.“ Tón byl netrpělivý.

„Pane, doprovází mě humanoidní robot naprogramovaný tak, aby mě chránil. Poslal jsi ho?“

„Ne.“

„Pak to asi udělal jiný občan. Obávám se, aby nějaký soupeř neoblékl do hezkého kabátku bombu...“

„Ne!“ zaječela s hrůzou Sheen.

„Ať jde dál od mých koní!“ nařídil občan. „Moje bezpečnostní jednotka si s ním už poradí.“

„Sheen, sesedni a utíkej!“ zaječel Stile. „Prchej od nás, dokud tě nezastaví bezpečnostní jednotka.“

Seskočila z koně a utíkala mezi stromy pryč.

„Pane?“ řekl Stile.

„Co ještě, Stile?“ Hlas byl ještě netrpělivější.

„Snažně tě prosím: zacházej s ní slušně. Ona nechtěla škodit.“

Žádné odpovědi se mu nedostalo. Občan už se soustředil na aktivity své bezpečnostní jednotky. Stile mohl jen doufat. Jestli se ukáže, že to byl falešný poplach, dostane Stile důtku za to, že byl tak neopatrný a přivedl Sheen do tohoto prostoru, aniž by byla řádně prověřena, ale možná mu ji vrátí v pořádku. Jeho zaměstnavatel si dobře uvědomoval, jakou roli hraje lidský faktor při vyhrávání dostihů, stejně jako si Stile uvědomoval, jakou roli hraje koňský faktor. Prostě nemělo smysl pošramotit žokejovi před dostihem duši.

Ale pokud by je Sheen opravdu ohrožovala, jako například pokud by měla do těla zabudované výbušné zařízení, utajeně, aniž by o tom věděla...

Stile se nehýbal z místa. Čekal, minuty plynuly, oba koně si uvědomovali, že je nervózní, a neklidně frkali. Udělal pěknou hloupost, že se se svým zaměstnavatelem nedohodl hned, jakmile přišel na to, že Sheen je robotka. Kdyby ho nezaslepila touha – s čímž se pravděpodobně počítalo –, okamžitě by si uvědomil, že utajená bomba zabudovaná do robotky by z jejího primárního příkazu střežit Stila udělala frašku. Jak by ho mohla chránit před vlastní nepředvídanou destrukcí? Svou hloupostí ji teď jen vystavil dalšímu znásilnění...

„Je čistá,“ ozvalo se ze skrytého reproduktoru. „Počítám, že si ze mě vystřelil nějaký můj kamarád. Chceš si ji nechat?“

„Ano, pane.“ Stilovi se rázem ulevilo. Občan se zachoval slušně.

Znovu nedostal žádnou odpověď. Občan má lepší věci na práci než se vybavovat s poblouzněnými nevolníky. Ale to už se Sheen vracela pěšky zpátky skrz křoví. Vypadala úplně stejně – ale když k němu došla, viděl, že tone v slzách.

Seskočil a vzal ji do náruče. Zoufale se k němu přimkla. „Ach, to bylo strašné!“ štkala. „Oni mě ozářili, sundali mi hlavu, rozmontovali mi tělo...“

„Bezpečnostní jednotka je důkladná,“ souhlasil Stile. „Ale zase tě smontovali stejně dobře, jako jsi byla předtím.“

„Tomu nevěřím! Znovu přiletované spoje nejsou tak funkční jako ty originální a kromě toho mi zkratem asi poškodili zdroj napájení. Včera večer jsem mluvila o znásilnění, ale to jsem ještě nevěděla, co to znamená!“

A to s ní ještě zacházeli slušně! Kdyby za ni Stile neprosil a kdyby nebyl pro občana tak cenný, nechal by občan Sheen bez skrupulí sešrotovat. Jeho by vůbec nenapadlo uvažovat o tom, jak se Sheen asi cítí, on by si dokonce ani neuvědomil, že robot může mít nějaké pocity. Naštěstí se ukázalo, že je čistá, že se v ní neskrývá žádná bomba ani jiné nebezpečí, a vrátili mu ji. Měl štěstí. „Pane! Děkuji.“

„Hlavně vyhraj ten dostih,“ odvětil nerudně reproduktor.

A bylo to, ani se nesnažil tajit, že jakmile pro něj Stile přestane být užitečný, bez mrknutí oka ho vyhodí jako nepotřebnou veteš.

Hlavně musí pořád vyhrávat dostihy!

„Ty jsi za mě prosil,“ vzlykla Sheen a dlaní si utřela slzy. „Tys mě zachránil.“

„Mám tě rád,“ přiznal neohrabaně Stile.

„A já tě miluji. Ale, Stile, ach, nikdy...“

Zastavil její ujišťování polibkem. K čemu je dobré pořád se zabývat nemožným? Měl ji rád a respektoval ji – ale oba věděli, že nikdo se zdravým rozumem by nemohl doopravdy milovat robota.

Znovu nasedli na koně a projížděli dál bujnými zahradami. Minuli malebnou zdobenou fontánu s kamennou rybou, která z tlamy chrlila vodu, a po proudu dojeli k jezírku. Hladina se leskla jako zrcadlo a Sheen se u ní zastavila, aby se na sebe mohla podívat, umýt si obličej a zkontrolovat škody. Odborným schopnostem bezpečnostní jednotky tak docela nevěřila.

„Dvakrát jsem tě křivě obvinil...“ začal hluboce rozrušený Stile.

„Ne, Stile. Podruhé jsem se obvinila sama. Víš, já jsem opravdu mohla mít naprogramovaný příkaz, že tě mám chránit, a nenaprogramovanou, ryze mechanickou nástrahu, která by učinila pravý opak. Nebo by zničila i samotného občana, pokud bychom se k němu dostali dost blízko. Muselo se to zkontrolovat – ale, ach, cítím se dočista zničená!“

„Nicméně jednu omluvu ti dlužím,“ prohlásil. „Ty sice jsi robotka, ale přesto máš svá práva. Přinejmenším etická, když už ne zákonná. Neměla bys být podrobována takovým věcem – kdybych byl trochu při smyslech, držel bych tě od areálů svého zaměstnavatele dál, dokud...“ pokrčil rameny. „Prostě bych tě tomu nikdy nevystavil. Mělo mě to napadnout.“

„Já vím,“ povzdechla si. „Ty si prostě děláš pošetilé starosti o zvířata i roboty.“ Vyčerpaně se usmála. Pak se upravila a znovu nasedla na Molly. „Pojď, dáme si cval!“

Cválali. Pak vjel do koní soutěživý duch, přešli do plného trysku a předstírali, že spolu závodí. I když předtím nechápali, co se děje, cítili napětí a rozruch, vyvolaný pátráním po bombě, a teď měli nadbytek energie, kterou si potřebovali vybít. Kolem nich svištěly arkády, minidžungle a sousoší – území divů a pohádkového bohatství –, ale je to nezajímalo. Na chvíli byli všichni čtyři volní a hnali se svým vlastním soukromým světem – světem, kde byli mužem a ženou a hřebcem a klisnou, kteří cválají pospolu v dokonalé harmonii. Čtyři mozky vnímající jako jeden.

Skončilo to až příliš brzy. Dojeli okruh, sesedli a Stile předal Battleaxea podkonímu. „Projdi se s ním; je ve vynikajícím stavu a dnes odpoledne na něm jedu dostihy. A vyhřebelcuj Molly, je to skvělá společnice.“

„To je všechno?“ zeptala se Sheen, když opustili areál. „Teď máš volno?“

„Já jsem pánem svého času – dokud vyhrávám dostihy. Kůň je připravený a je vysoce pravděpodobné, že dnešní dostihy snadno zvládneme. Možná se i vyhnu důtce za lehkomyslnost, když občan ví, že je mi jasné, že si ji zasloužím. Nyní se musím připravit už jen já.“

„Jak to děláš?“

„Můžeš jednou hádat,“ řekl a stiskl jí ruku.

„Je to podle předpisů?“

„Záleží na předpisech.“

„Takové předpisy beru. Ale pro normální dívky to musí být drsné.“

Odfrkl si. Dobře věděla, že neměl ve svém bytě normální dívku už hodně dlouho. Rozhodně ne v tom smyslu, že by s nějakou žil.

Po návratu domů si šla Sheen vyřešit svou hygienu. Když už před ním nyní nemusela tajit svou podstatu, přestala jíst; nemělo smysl plýtvat jídlem. Ale musela se zbavit jídla, které zkonzumovala předtím. Proces vylučování u ní připomínal lidský až na to, že jídlo nebylo strávené. Propláchla se několika litry vody a okamžitě vyšlo ven, následováno antiseptickým roztokem. Poté byla čistá – doslova. Nebude vodu vůbec potřebovat vyjma doplňování zásoby na slzy; nepotí se.

Stile to všechno věděl, protože roboty znal, ale nechal to být a neurážel ji nemístnými otázkami, jen ať se tváří jako živá. Ať má soukromí, kdy chce, jako by ho měla i živá žena. Jen mu vrtalo hlavou, proč se bezpečnostní jednotka obtěžovala kompletovat ji zase dohromady i s jídlem. Možná se soustředili spíš na kovové kosti než na měkkou tkáň a vnitřnosti jí ve skutečnosti nevyndávali.

Jednal s ní, jako by to byla dáma, ale zároveň si čím dál detailněji uvědomoval, že to není člověk, a spolu s tím začínal pociťovat i jisté výhrady, jako když se na zářivě čistém povrchu usazuje vrstva prachu. Měl ji moc rád – ale jeho city časem nevyhnutelně získají platonický charakter.

Snažil se to před ní tajit, ale ona to poznala. „Nebudeš se mnou věčně,“ řekla. „Ale přesto mě nechej snít, dokud to jde.“

Stile ji objal, držel ji v náručí a nechával ji snít. Neznal žádný jiný způsob, jak jí v této vleklé tragédii ulevit.

Odpoledne se hlásili na dostihové dráze. Byly zde zastoupeny stáje několika zainteresovaných občanů, kteří budou dostihy sledovat na video- a holopřenosu. Stile nevěděl, jaké sázky padají mezi občany ani jaká může být výhra; on tu byl jen proto, aby jel a vyhrál – a to měl také v úmyslu.

Řady diváckých laviček zaplnili nevolníci. Peníze na sázky samozřejmě neměli, ale sázelo se z prestiže a fanouškovství, víceméně stejně jako ve Hře. Nevolníci občanů přihlášených na dostihy dostávali obvykle volno, aby mohli dostihy navštívit a samozřejmě mohutně povzbuzovat koně svých zaměstnavatelů. Celkem vzato se koňské dostihy braly jako zábavná událost.

„Možná by ses měla raději dívat z hlavní tribuny,“ řekl Stile Sheen.

„Proč? Já nesmím být u koní?“

„Můžeš, když budeš se mnou. Ale ostatní chlapi si tě budou nejspíš dobírat.“

Pokrčila rameny. Tohle jí šlo mimořádně dobře, s hezkým zhoupnutím. „Z tribuny tě hlídat nemůžu.“

„Já jsem tě férově varoval. Hlavně se nezapomeň červenat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozštěpené nekonečno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.